Справа № 813/1604/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2016 року № 813/1604/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ НП у Львівській області від 19.04.2016 року № 116/ос в частині звільнення ОСОБА_2;

- поновити ОСОБА_2 на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області з 20.04.2016;

- зобов'язати ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення з 20.04.2016 за весь час перебування у вимушеному прогулі. З відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19.04.2016 року № 116 о/с його звільнено із займаної посади через скорочення штатів або проведення організаційних заходів на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Із вказаним звільненням не погоджується, вказуючи на недотримання відповідачем ряду вимог чинного законодавства. Зокрема, відповідачем не було запропоновано позивачу іншу посаду, не обґрунтовано можливості його подальшого проходження по службі, а також не було належним чином повідомлено про вивільнення у зв'язку зі скороченням штату. Вважає своє звільнення незаконним, а винесений наказ таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду в судове засідання 16.12.2016 не з'явився, причин неявки суду не повідомив. В судовому засіданні 25.08.2016 представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечила та надала пояснення, суть яких зводиться до законності звільнення ОСОБА_2 Пояснила, що з метою вдосконалення діяльності та структури Головних управлінь Національної поліції України в Київській, Львівській та Харківській областях, упровадження нових форм і методів роботи підпорядкованих ш територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, відповідно до статті 22 Закону «Про Національну поліцію», видано наказ № 53 від 22.01.2016 року «Про запровадження нових форм і методів роботи територіальних підрозділів ГУНП у Київській, Львівській та Харківській областях. Відповідно до даного наказу ГУНП у Львівській області було зобов'язано з лютого 2016 року запровадити на території обслуговування, де відсутні підрозділи ДПС Національної поліції, нові форми і методи роботи підпорядкованих територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, до 27.01.2016 року розробити і затвердити в установленому законом порядку Положення про відділи та відділення поліції в районах, містах, районах у містах, а також функціональні обов'язки працівників патрульної поліції та відділу моніторингу. Для забезпечення виконання вимог чинного законодавства 19.02.2016 ОСОБА_2 повідомлено про скорочення штату працівників ГУНП у Львівській області (на підставі наказу ГУНП у Л/о від 18.02.2016 року №16) та про наступне вивільнення, що підтверджується попередженням від 19.02.2016 року. В подальшому, 19.02.2016 та повторно 03.03.2016 позивачу було запропоновано ряд вакантних посад на вибір для визначення подальшого проходження служби. Від запропонованих посад позивач відмовився, з наявного некомплекту посаду для призначення не обрав, про що складений відповідний акт. Наказом № 116 о/с від 19.04.2016 р. позивача було звільнено зі служби в поліції з 19.04.2016 відповідно до пункту 4 (у зв'язку із скороченням штатів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Просила у задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 перебував на службі в органах внутрішніх справ з лютого 2006 року, в поліції з листопада 2015 року.

ОСОБА_2 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій (серія УБД № 143349), виданим 06.11.2015 на підставі довідки від 24.09.2015 року № 1927/Зг, наказу АТЦ при СБУ від 04.08.2015 року № 216 та наказу ГУМВС України у Львівській області від 03.07.2015 року № 470 о/с дск (а.с. 7).

На момент звільнення позивач працював на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області.

Наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Львівській області № 116 о/с від 19.04.2016 року позивача звільнено зі служби в поліції з 19.04.2016 р. відповідно до пункту 4 (у зв'язку із скороченням штатів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 5).

Не погоджуючись з таким наказом, ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ), який набув чинності 07 листопада 2015 року.

Згідно з частиною 1 статті 48 Закону № 580 - VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною 1 статті 77 Закону № 580-VІІІ встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до частини першої статті 68 Закону № 580-VІІІ у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Згідно з частиною другою статті 68 Закону №580-VІІІ поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Частиною третьою статті 68 Закону №580-VІІІ передбачено, що поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 68 Закону №580-VІІІ перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.

Відповідно до частини п'ятої статті 68 Закону №580-VІІІ переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Отже, у випадку скорочення посад в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого підлягає скороченню, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

При цьому, така особа може бути призначена за її згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Законом №580-VІІІ не визначено процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VІІІ до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на відсутність у Законі №580-VІІІ спеціальних положень, які регулюють порядок пропозиції поліцейському іншої вакантної посади, в даному випадку слід застосовувати загальні положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Тому, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Судом встановлено, що відповідно до статті 22 Закону № 580-VІІІ, Національною поліцією з метою вдосконалення діяльності та структури Головних управлінь Національної поліції України в Київській, Львівській та Харківській областях, упровадження нових форм і методів роботи підпорядкованих їм територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, видано наказ № 53 від 22.01.2016 року «Про запровадження нових форм і методів роботи територіальних підрозділів ГУ НП у Київській, Львівській та Харківській областях» (а.с. 38).

Відповідно до даного наказу ГУ НП у Львівській області зобов'язано з лютого 2016 року запровадити на території обслуговування де відсутні підрозділи ДПС Національної поліції, нові форми і методи роботи підпорядкованих територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, до 27.01.2016 року розробити і затвердити в установленому законом порядку Положення про відділи, відділення поліції в районах, містах, районах у містах, а також Функціональні обов'язки працівників патрульної поліції та відділу.

Наказом Національної поліції України № 60 від 25.01.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у Львівській області» відповідно до статті 15 Закону № 580-VІІІ, затверджено Перелік змін у штатах ГУНП у Львівській області (а.с. 40-46).

На виконання наказу Національної поліції від 25.01.2016 року № 60, з метою вдосконалення діяльності органів та підрозділів ГУНП, забезпечення належного виконання завдань, т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 видано наказ № 10 від 30.01.2016 «Про організаційно штатні зміни», відповідно до якого оголошено перелік змін у штатах ГНП у Львівській області (а.с. 47-53).

Крім цього, на виконання наказу Національної поліції від 16.02.2016 року № 135 (а.с. 54-57), з метою вдосконалені їм діяльності органів і підрозділів ГУНП, забезпечення належного виконання завдань, 18.02.2016 року, т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 видано наказ № 16 про організаційно-штатні зміни у штатах ГУНП у Львівській області (а.с. 58-65).

У відповідності до вимог перелічених наказів, 19.02.2016 року ОСОБА_2 повідомлено про скорочення штату працівників ГУНП у Львівській області (на підставі наказу ГУНП у Л/о від 18.02.2016 року №16) та про наступне вивільнення, що підтверджується попередженням від 19.02.2016 року.

Проте, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував ОСОБА_2 іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

19.02.2016 та 03.03.2016 в ГУ НП у Львівській області проводились оперативні наради, на яких працівникам ГУ НП у Львівській області повідомляли про майбутнє скорочення штату на підставі наказу ГУ НП у Львівській області №16 від 18.02.2016 та оголошувались посади для їх подальшого працевлаштування, що підтверджується протоколом оперативної наради від 19.02.2016 (а.с. 66-67).

Згідно з актами про повідомлення осіб з приводу скорочення посад та доведення до таких вакантних рівнозначних посад з метою подальшого працевлаштування від 19.02.2016 та від 03.03.2016 ОСОБА_2 від запропонованих посад відмовився, а також відмовився підписувати розписку чи писати рапорт з приводу відмови від запропонованих посад (а.с. 68-73).

Допитані в судовому засіданні 15.09.2016, свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 повідомили, що були присутні на оперативних нарадах 19.02.2016 та 03.03.2016 в ГУ НП у Львівській області, проте, жодних персональних пропозицій щодо заміщення вакантних посад їм не надходило.

Свідок ОСОБА_6, допитаний в судовому засіданні 12.12.2016 року, зазначив, що був присутнім на оперативних нарадах 19.02.2016 та 03.03.2016 в ГУ НП у Львівській області, де до відома особового складу доводився перелік вакантних посад, однак жодному із присутніх, в тому числі ОСОБА_2 персонально вакантна посада не пропонувалася.

Свідок ОСОБА_7, допитаний в судовому засіданні 12.12.2016 року, пояснив, що був присутнім на оперативній нараді 19.02.2016, за наслідками якої обійняв посаду старшого інспектора відділу превентивної поліції ГУ НП у Львівській області. Чи пропонувалася ОСОБА_2 персонально вакантна рівнозначна посада пояснити не міг.

Суд звертає увагу на те, що у переліку вакантних посад, наведеного у акті від 19.02.2016. відсутня така посада як «старший інспектор відділу превентивної поліції ГУ НП у Львівській області», яку, як ствердив свідок ОСОБА_7, він обійняв після відвідування управління кадрового забезпечення, а не оперативної наради.

Відповідачем не подано суду доказів, які б підтверджували належність пропозиції позивачу вакантних рівнозначних посад на оперативних нарадах 19.02.2016 та 03.03.2016 чи інших доказів, які б підтверджували сам факт присутності позивача на вказаних нарадах, попередження його про майбутнє вивільнення та пропозицію йому будь-якої рівнозначної вакантної посади.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 у справі N6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівнику не була надана на тому або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої він відмовився з поважних причин.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність належних доказів пропонування відповідачем вакантної посади позивачу для подальшого працевлаштування у зв'язку з його звільненням через скорочення штатів та проведення організаційних заходів на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України № 580-VIII.

Враховуючи викладене, відповідач порушив встановлену Законом № 580-VIII процедуру звільнення позивача з посади поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області, тому наказ ГУ НП у Львівській області «По особовому складу» від 19.04.2016 № 116 о/с в частині звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області з 20.04.2016, так як день звільнення 19.04.2016 вважається останнім робочим днем.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною другою пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Судом встановлено, що останнім робочим днем позивача є день його звільнення, тобто 19.04.2016.

Тому тривалість вимушеного прогулу позивача, у якому останній перебував внаслідок винесення наказу відповідача № 116 о/с від 19.04.2016 «По особовому складу», слід обраховувати з 20.04.2016 по 16.12.2016, що становить 166 робочих днів.

Як видно з довідки ГУ НП у Львівській області про доходи № 364/75 від 26.08.2016, середньомісячне грошове забезпечення позивача за лютий-березень 2016 року становило 3375 грн (а.с.10).

Оскільки відповідач не надав суду уточнену довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача, суд визначив середньоденне грошове забезпечення самостійно.

При цьому середньоденне грошове забезпечення суд обчислив шляхом ділення грошового забезпечення за розрахунковий період, що враховується для розрахунку середнього грошового забезпечення у гривнях, на кількість робочих днів у розрахунковому періоді: 3 375 грн + 3 375 грн = 6 750 грн / 43 робочих дні (лютий - 21 робочих днів, березень - 22 робочих днів) = 156,97 грн.

З огляду на наведене, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу становить 26 057,02 грн. (156,97 грн х 166 днів), з врахуванням обов'язкових податків і зборів.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 256 КАС України постанова суду в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Таким чином, постанова суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 грошового забезпечення за один місяць в розмірі 3 375 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано доказів правомірності прийняття оскарженого наказу в частині звільнення позивача.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку наказу ГУНП у Львівській області від 19.04.2016 №116 о/с в частині звільнення ОСОБА_2, суд дійшов переконання, що такий не відповідає критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України та вимогам Закону України «Про Національну поліцію», тому його слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо його оскарження.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_2 на посаді, з якої його було звільнено, то така теж підлягає до задоволення з огляду на встановлену судом протиправність наказу ГУНП у Львівській області від 19.04.2016 №116 о/с в частині звільнення позивача.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області з 20 квітня 2016 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до положень пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачу звільнений від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому підстав для вирішення відповідно до положень статті 94 КАС України питання про судові витрати немає.

Керуючись ст.ст.7-14,69-71,86,87,94,159,160-163,167,256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області «По особовому складу» від 19.04.2016 № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Поновити ОСОБА_2 на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області з 20.04.2016.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за період з 20.04.2016 по 16.12.2016 в розмірі 26 057 (двадцять шість тисяч п'ятдесят сім) грн 02 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та в частині стягнення на користь ОСОБА_2 грошового забезпечення за один місяць в розмірі 3 3750 (три тисячі триста сімдесят п'ять) гривень з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.