Справа № 816/1179/16
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 р.Справа № 816/1179/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016р. по справі № 816/1179/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскомплект-В"

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Інтерсплав", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскомплект-В", в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.12.2015 №005752205/756 про збільшення ТОВ "Інтерсплав" суми грошового зобов'язання за платежем: "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" у загальному розмірі 539589,27 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016р. по справі № 816/1179/16 позов задоволено.

Відповідач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених у скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач - ТОВ "Інтерсплав", пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На обліку як платник податків позивач в Кременчуцькій ОДПІ (а.с. 77-78, 97 т. 1). Позивач є платником податку на додану вартість з 29.08.1997 (а.с. 98 т. 1).

Основним видом діяльності позивача за КВЕД-2010 є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (46.71) (а.с. 95-96 т. 1).

Вказані обставини сторонами визнаються, а тому в силу ч. 3 ст. 72 КАС України не доказуються перед судом.

Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Полтавській області у період з 19.11.2015 по 25.11.2015 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Інтерсплав" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ "Транскомплект-В" за період лютий, червень 2015 року та правомірності відображення їх у податковій звітності.

Результати перевірки оформлені актом від 02.12.2015 №310/16-03-22-05-12/23811184 (а.с. 21-34, т.1).

У висновках вказаного акту перевірки контролюючим органом відображено висновок про порушення позивачем приписів: пунктів 198.1, 198.2 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого вказано на заниження ТОВ "Інтерсплав" податку на додану вартість загалом в розмірі 359726,18 грн, у т.ч.: за лютий 2015 року - 321419,18 грн, за червень 2015 року - 38307,00 грн.

Позивач 07.12.2015 року за вх. №19208/10 подав до Кременчуцької ОДПІ заперечення до ОСОБА_1 перевірки, що відхилені листом податкової інспекції від 14.12.2015 вих. №16372/10/16-03-22-05 (а.с. 35-41, 42-48, т.1).

На підставі зазначених висновків ОСОБА_1 перевірки Кременчуцькою ОДПІ 17.12.2015 сформовано податкове повідомлення-рішення №/756 про збільшення ТОВ "Інтерсплав" суми грошового зобов'язання за платежем: "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" у загальному розмірі 539589,27 грн (в т.ч., 359726,18 грн - за основним платежем, 179863,09 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Вказане податкове повідомлення-рішення позивач оскаржив до Головного управління ДФС у Полтавській області та ДФС України (а.с. 49-58, 63-71, т.1).

За результатами його розгляду рішеннями контролюючих органів скарги платника податку залишено без задоволення, а спірне податкове повідомлення-рішення - без змін (а.с. 59-62, 72-76, т.1).

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням Кременчуцької ОДПІ від 17.12.2015 №/756, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З дослідженого акту перевірки слідує, що фактичною підставою для прийняття податковим органом податкових повідомлень-рішень, слугувало відображене в акті судження контролюючого органу про те, що надані товарно-транспортні накладні оформлені з порушеннями, а саме: не містять даних про код автопідприємства, код замовника та вантажовідправника, пункт навантаження та пункт розвантаження, надана на перевірку довідка якості сировини вуглеводневої ТУ У 20.1-32869581.002:2012 не містить відомостей про місце проведення лабораторного обстеження, реквізитів спеціального закладу тощо, а довідка якості абсорбенту №9 ТУ У 23919929.011-2000 не містить підпису та печатки.

Крім того, у ОСОБА_1 перевірки зазначено, що податковим органом використано при проведенні перевірки податкову інформацію, згідно якої за результатами аналізу отриманої від Дніпропетровської ОДПІ податкової інформації щодо контрагента позивача - ТОВ "Транскомплект-В", а саме: від 19.06.2015 №11119/10/04-17-22-04 "Результати опрацювання зібраної податкової інформації щодо ТОВ "Транскомплект-В", код 38400638 за липень 2014 року, грудень 2014 року, лютий 2015 року, березень 2015 року щодо взаємовідносин з контрагентами ТОВ "Укрелектростандарт", ПП "Голд-Сервіс", ТОВ "Фабенс", ТОВ НВП "Компрессор" (а.с. 95-106, т.2) та від 23.07.2015 №419/10/04-17-22-04 "Результати опрацювання зібраної податкової інформації щодо ТОВ "Транскомплект-В", код 38400638 за червень 2015 року з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з платниками податків" (а.с. 110-121, т.2).

Зокрема, відповідач звернув увагу на те, що за даними податкової інформації відносно ТОВ "Транскомплект-В" постачальники останнього не реєструють податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, що дає можливість приховувати номенклатуру поставлених товарів (послуг) та залучати суб'єктів господарювання до схеми штучного формування податкового кредиту. За змістом податкової інформації встановлено, що ТОВ "Транскомплект-В" здійснює свою діяльність у сфері виробництва емульгаторів, переробки газового конденсату або суміші вуглеводневої з метою одержання абсорбенту та формує свій податковий кредит за рахунок придбання сировини у постачальників, стан яких відмінний від основного, відсутні основні фонди і трудові ресурси тощо.

На вказані доводи відповідач посилався як у акті перевірки, так і в запереченнях на адміністративний позов, поданих до суду першої інстанції, а також і у доводах апеляційної скарги. В судовому засіданні представник відповідача також наполягала на тому, що, оскільки позивач не вів журналів обліку замірів, передбачених Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Мінпалива та енергетики України, Мінекономіки України, Мінтранспорту та зв'язку України, Держкомітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155, господарські операції із ТОВ «Транскомплект-В» мають безтоварний характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені субєктом владних повноважень в основу спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 195 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством, є бухгалтерський облік, на даних якого ґрунтуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Таким чином, первинні документи, що фіксують здійснення господарських операцій, є основою для податкового обліку.

Такий висновок узгоджується з положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, якими визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

За приписами пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяв в перевіреному періоді) в податковому обліку під витратами слід розуміти суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Конкретний склад витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, та порядок їх визначення регламентовано в ст. 138 Податкового кодексу України.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За приписами п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг. При цьому суд зазначає, що за змістом п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, та витрати, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, визначальною ознакою витрат в податковому обліку є їх безпосередній зв'язок з господарською діяльністю платника податку.

Витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій.

Порядок формування податкового кредиту встановлено Податковим кодексом України, відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 якого податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця видається податкова накладна, яка є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, колегія суддів зазначає, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. При цьому суд звертає увагу, що дотримання норм цивільного чи господарського права не означають автоматично реальності вчинення господарської операції. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинно здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що між ТОВ "Інтерсплав" і ТОВ "Транскомплект-В" 03.12.2014 р. укладено договір поставки №0312/2014 (а.с. 101-103, т.1).

За умовами вказаного договору ТОВ "Транскомплект-В" зобов'язується поставити позивачу товар, а позивач - прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи із змісту цієї норми, наслідками за договором постачання товару є перехід права власності на товар від постачальника до покупця за певну грошову суму.

На виконання умов договору поставки №0312/2014 від 03.12.2014 р. ТОВ "Транскомплект-В" поставило позивачу в лютому 2015 року сировину вуглеводневу та абсорбент КДПГ загальною вартістю 1928515,00 грн, у т.ч. ПДВ - 321419,17 грн та у червні 2015 року сировину вуглеводневу загальною вартістю 229842,00 грн, у т.ч. ПДВ - 38307,00 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних (а.с. 117, 153, 187, т.1; а.с. 20, т. 2), які містять підписи та печатки уповноважених осіб на здійснення господарських операцій, а також вказівку на реквізити довіреностей, на підставі яких отримано відповідні товари.

Частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З досліджених у судовому засданні копій видаткових накладних судом встановлено, що вони відповідають вимогам, передбаченим ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки містять всі необхідні обовязвові реквізити, підписані представниками сторін договору.

Також у ході виконання договору позивач отримав від ТОВ "Транскомплект-В" податкові накладні на суму придбаних товарно-матеріальних цінностей, що відповідає вказаним показникам у видаткових накладних: від 16.02.2015 №7 (а.с. 148, т.1), від 17.02.2015 №11 (а.с. 150, т.1), від 16.02.2015 №8 (а.с. 180, т.1), від 18.02.2015 №13 (а.с. 223, т.1), від 19.02.2015 №15 (а.с. 15, т.2), від 03.06.2015 №4 (а.с. 23, т.2).

Надані позивачем копії платіжних доручень з відміткою банківської установи (а.с. 146, 147, 179, 222, т.1; а.с. 11-14, 22, т.2) засвідчують факт виконання ТОВ "Інтерсплав" зобов'язань за спірним правочином шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб), до матеріалів справи суб'єктом владних повноважень не подано. За правилами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (затверджено наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р. за №128/2568; далі за текстом Правила №363) товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Підпунктом 11.1 п.11 Правил №363 визначено, що товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач за договором постачання придбавав товарно-матеріальні цінності та здійснював їх поставку третім особам- контрагентам, тобто їх подальшу реалізацію.

Перевезення товарів від постачальника до кінцевого покупця здійснено за замовленнями ТОВ "Інтерсплав" автотранспортом ФОП ОСОБА_2, з яким позивач уклав договір перевезення вантажів автомобільним транспортом від 03.01.2015 №1 (а.с. 104-106, т.1).

ФОП ОСОБА_2 має достатню кількість автомобільного транспорту для перевезення небезпечних вантажів, кваліфікованих водіїв, які пройшли підготовку щодо перевезення небезпечних вантажів (а.с. 119-141, 155-175, 189-214, 230-250, т.1).

Залучені до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти) (а.с. 118, 154, 188, 229, т.1) містять відомості про автопідприємство перевізника, замовника, вантажовідправника та вантажоодержувача, найменування товару та його основні характеристики, підписи уповноважених осіб, скріплені печатками підприємств, а тому суд відхиляє твердження відповідача про їх невідповідність вимогам закону як необґрунтовані.

Придбані у ТОВ "Транскомплект-В" товари позивач реалізував Фермерському господарству "Степ", ТОВ "Октан Ойл", ТОВ "ГВІН-2009", ТОВ "Термінал-МК", ТОВ "Каліакра", на підтвердження чого до матеріалів справи надані аналітична довідка про рух товарно-матеріальних цінностей разом з копіями видаткових накладних та платіжних доручень (а.с. 140-239, т.2).

Щодо доводів контролюючого органу про те, що товарно-транспортні накладні оформленні з порушеннями, колегія суддів зазначає наступне.

Окремі неточності в заповненні документів не можуть свідчити про відсутність господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом і не позбавляють правового значення, виданих за цими операціями документів, оскільки дана обставина є лише порушенням ведення бухгалтерського обліку та не може свідчити про недоведеність поставки товару у сукупності з іншими доказам.

Крім того, правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Такий факт, як відсутність у позивача товарно-транспортних накладних та інших перевізних документів, у даному разі, не може слугувати підставою для позбавлення товариства права на податковий кредит та на формування валових витрат. Оскільки, згідно Закону України Про автомобільний транспорт та наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, обов'язок щодо наявності товарно-транспортної накладної покладено на перевізника та його водія, позивач до зазначених категорій суб'єктів господарювання не відноситься.

Отже, окремі недоліки у товарно-транспортних накладних можуть свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов'язане з дотриманням вимог податкового законодавства.

З приводу доводів відповідача про відсутність журналів обліку замірів, передбачених Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Мінпалива та енергетики України, Мінекономіки України, Мінтранспорту та зв'язку України, Держкомітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, поставка нафтопродуктів здійснювалась автомобільним транспортом.

5.4 Порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час надходження автомобільним транспортом передбачений п. 5.4 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яким передбачено, що перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року N 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за N 128/2568, та ГОСТ 27352-87 "Автотранспортные средства для заправки и транспортирования нефтепродуктов. Типы, параметры и общие технические требования".

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою N 1-ТТН (нафтопродукт) (далі ТТН), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20°C відповідно до ГОСТ 3900.

Позивачем надано копії довідок якості сировини, які містять дані вимірювань, у тому числі відповідно до ГОСТ 3900, ГОСТ 2177, ГОСТ 1756, ГОСТ 6321.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ведення журналу вимірювання густини передбачено п.п. 4.3.5.3 п. 4.3 Інструкції, згідно якого для визначення густини та температури нафтопродуктів під час відпуску їх в транспортні міри до повної місткості проби відбираються товарним оператором з наливного стояка через кожні дві години із записом результатів вимірювань у журналі вимірювань густини та температури.

Отже, ведення журналу вимірювань густини та температури передбачено для підприємства, яке відпускає нафтопродукти до автоцистерни, тобто при здійсненні такого відпуск у із місця зберігання нафтопродуктів у стаціонарних цистернах.

В інших випадках, положення Інструкції передбачають ведення такого журналу підприємствами, що здійснюють відгрузку із залізничних цистерн або морських суден або при зберіганні нафтопродуктів.

Так, відповідно до п. 5.2.7 Інструкції уся кількість нафти або нафтопродуктів, що надійшла на підприємство в залізничних цистернах, зазначається в журналі обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою N 6-НП (додаток 2), сторінки якого шнуруються, нумеруються і скріплюються печаткою та підписом керівника підприємства. Записи в журналі робляться на підставі відвантажувальних документів і актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою N 5-НП.

Згідно п. 6.1 Інструкції на всіх підприємствах ведеться облік нафти і нафтопродуктів із записом у журналі реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою N 7-НП (додаток 6) (на НПЗ у спеціальних регістрах складського обліку) для кожного резервуара з відображенням усіх технологічних операцій, що здійснюються кожною зміною.

Для підприємств, укомплектованих для зберігання світлих нафтопродуктів винятково резервуарами місткістю до 100 м 3, ведення обліку для кожного резервуара не є обов'язковим. Відображення технологічних операцій ведеться за марками нафтопродукту.

Сторінки журналу нумеруються, шнуруються і скріплюються печаткою та підписом керівника підприємства (організації).

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що позивач придбавав та здійснював транспортування нафтопродуктів для реалізації контрагентам - покупцям у автоцистернах, тобто не приймав товарно-матеріальні цінності на зберігання, що виключає його обовязок ведення журналу вимірювань густини та температури.

Таким чином, надаючи оцінку всім наявним в матеріалах справи договорам, податковим накладним, накладним, платіжним дорученням, товарно-транспортним накладним та іншим первинним документам, якими позивач доводе перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.

У ході розгляду справи судом встановлено, що жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірними правочинами ДПІ ані при проведенні перевірки, ані в ході судового розгляду не має. Судом також встановлено, що мотиви фізичної відсутності товару у спірних правовідносинах, невикористання товару в господарській діяльності позивача, вартісних показників придбаного позивачем товару, способу, порядку та стану розрахунків не були покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень.

Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується лише на даних бази даних контролюючих органів щодо контрагента позивача.

Втім, з цьому приводу суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих субєктів не покладається обовязок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016р. по справі № 816/1179/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_1
Повний текст ухвали виготовлений 20.12.2016 р.