Справа № 2-а/609/9/16,609/514/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Справа № 876/7748/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участі представників позивача - ОСОБА_1,

та відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2016 року у справі за його позовом до Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області та голови Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області ОСОБА_2 про визнання незаконною бездіяльності та дій, зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області (далі - Сільська рада) та голови Сільської ради ОСОБА_2 (далі - Сільський голова), в якому, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог від 28.07.2016, просив:

визнати незаконними бездіяльність Сільської ради, яка полягає у неналежному розгляді поданих ним звернень про виплату вихідної допомоги від 11.12.2015 №73С (далі - Заява-1) та від 16.12.2015 №78С (далі - Заява-2) та ненаданні відповіді на вказані звернення, ненаданні відповіді на запит про доступ до публічної інформації від 29.12.2015 №171 (Звернення-1), ненаданні інформації на запити від 24.12.2015 №79 (далі - Запит) та Звернення-1, несвоєчасне надання інформації на Запит;

визнати незаконною бездіяльність та дії Сільського голови які полягають у відмові виплатити йому вихідну допомогу без належного прийняття відповідного рішення сесією Сільської ради, незабезпеченні належного розгляду поданих ним звернень про вихідну допомогу - Заяви-1,2, Звернення-1 та запиту від 15.02.2016, неповному та несвоєчасному наданні публічної інформації за Запитом, ненаданні відповіді на Звернення-1;

зобов'язати відповідачів забезпечити розгляд питання про виплату йому вихідної допомоги передбаченої ст.44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) на сесії Сільської ради сьомого скликання у двотижневий строк з моменту набрання постановою суду у даній справі законної сили;

стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що оскільки його повноваження як сільського голови були припинені не після закінчення строку на який його обрано, то у відповідності до ст.44 КЗпП йому повинна була бути виплачена вихідна допомога у розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток, однак незважаючи на його неодноразові звернення та запити, як Сільський голова та і Сільська рада не винесли питання щодо виплати йому належної вихідної допомоги на розгляд сесії та не надали на них повних та своєчасних відповідей, чим порушили його права належну йому виплату та положення Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) та Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI).

Постановою Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2016 року у справі №609/514/16-а заявлений позов задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Сільського голови щодо неналежного вирішення звернень позивача поданих у грудні 2015 року - лютому 2016 року до сесії Сільської ради про виплату йому вихідної допомоги передбаченої ст.44 КЗпП та незаконними дії Сільського голови щодо відмови у виплаті ОСОБА_4 вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП без розгляду його звернень сесією Сільської ради. Зобов'язано Сільського голову подати на вирішення сесії Сільської ради звернення ОСОБА_4 подані в грудні 2015 року - лютому 2016 року до сесії Сільської ради про виплату йому вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині відмови у задоволенні позову, його оскаржив ОСОБА_4, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення в оскарженій частині, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини викладені у позовній заяві, та зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не вирішив його вимог до Сільської ради, яка є розпорядником інформації яку він запитував та питання судових витрат які він зазнав.

Сільська рада у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Сільський голова не вчинив дій щодо розгляду звернень позивача щодо виплати вихідної допомоги на сесії Сільської ради та належним чином не надав відповідей та запитуваної позивачем інформації, чим допустив протиправні дії та бездіяльність.

Повністю погодитися із таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 11.11.2010 був обраним сільським головою Сільської ради шостого скликання та відповідно до рішення Сільської ради сьомого скликання від 12.11.2015 №1 «Про результати та підсумки виборів Вілійського сільського голови та депутатів сільської ради» (далі - Рішення) був звільнений у зв'язку із закінченням строку повноважень на підставі ч.1 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) (а.с.9, 91).

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон №2493-III).

Згідно ч.1 ст.2 цього Закону посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

За змістом ст.3 Закону №2493-III посадами в органах місцевого самоврядування, зокрема, є виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №2493-III прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на посаду сільського, селищного, міського голови в порядку, встановленому Законом №280/97-ВР.

Статтею 7 Закону №2493-III визначено, що правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.20 Закону №2493-III підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які передбачені цим та іншими законами України.

Так, відповідно до ч.3 ст.20 Закону №2493-III посадові особи місцевого самоврядування, крім посадових осіб, зазначених у ч.2 цієї статті, яких притягнуто до відповідальності за корупційні правопорушення, підлягають звільненню з посади у порядку, визначеному Законом №280/97-ВР.

Таким чином, оскільки посада сільського голови є виборною та із чітко визначеним ч.1 ст.42 Закону №280/97-ВР строком перебування на ній, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач був звільнений із служби в органах місцевого самоврядування у зв'язку із закінченням строку на який той був обраний.

При цьому, звільнення позивача 15.12.2015, а не 12.11.2015 не має вирішального значення, оскільки 15.12.2015 було лише оформлено припинення служби (так як позивач перебував у відпустці), а рішення про таке припинення ухвалено відповідною радою у межах наданих повноважень у зв'язку із закінченням строку повноважень.

Таким чином, ОСОБА_4 було звільнено з виборної посади органу місцевого самоврядування на підставі приписів Закону №280/97-ВР, який є спеціальним законом, що врегульовує спірні правовідносини.

Також, суд апеляційної інстанції критично оцінює покликання позивача на ст.41 КЗпП, як на підставу для виплати йому вихідної допомоги, оскільки цією статтею встановлено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Вказані норми регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу до закінчення строку його дії, тоді як виконання повноважень ОСОБА_4 припинилися в силу приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у зв'язку із закінченням строку на який той був обраний, що також підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.91).

Більше того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що вимога позивача вирішити на сесії Сільської ради питання про виплату йому вихідної допомоги передбаченої ст.44 КЗпП є безпідставною, адже вказане питання не входить до компетенції Сільської ради у відповідності до ст.26 Закону №280/97-ВР.

Зазначене питання повинно бути вирішено Сільським головою, оскільки у відповідності до п.13 ч.4 ст.42 Закону №280/97-ВР такий є розпорядником бюджетних коштів та використовує їх лише за призначенням.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав належної оцінки, однак його рішення в частині щодо задоволених позовних вимог не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Крім того, рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог слід залишити без змін.

Щодо оскарженої ОСОБА_4 частини рішення суду першої інстанції, яка стосується відмови у задоволенні позову про визнання незаконною бездіяльності відповідачів стосовно неналежного розгляду ними поданих ОСОБА_4 звернень та запитів, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до апеляційної скарги ОСОБА_4 (а.с.118) таким фактично оскаржується:

неналежний розгляд та ненадання відповіді на його Заяви-1 та Заяви-2;

ненадання відповіді на Звернення-1;

ненадання інформації за Запит та Звернення-1;

несвоєчасне надання інформації на Запит.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У відповідності до ч.2 ст.34 Основного Закону кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Закон №2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ч.1 ст.2 Закону №2939-VI).

Частиною 1 ст.1 цього ж Закону визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1 та 2 ст.19 даного Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч.1 ст.20 Закону №2939-VI).

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22 Закону №2939-VІ).

Згідно ст.3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

В свою чергу пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Аналіз наведених норм матеріального права, дають підстави для висновку про те, що Заява-1, Заява-2 та Звернення-1 подані позивачем у порядку саме Закону №393/96-ВР, і лише Запит у порядку Закону №2939-VІ, у зв'язку із чим відповідь на такі повинна була бути надана із врахуванням вимог вказаних законів.

Щодо Заяви-1 (а.с.10), слід зазначити, що така є нічим іншим як зверненням ОСОБА_4 із проханням про сприяння реалізації закріплених на його думку чинним законодавством його права на вихідну допомогу.

Згідно ч.3 ст.15 Закону №393/96-ВР відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Матеріали справи не містять будь-якої відповіді наданої ОСОБА_4 у порядку Закону №393/96-ВР щодо порушеного ним питання.

Покликання відповідачів на те, що Заява-1 вирішена рішенням Сільської ради від 14.12.2015 №38 «Про надання вихідної допомоги у зв'язку із закінченням строку повноважень» (далі - Рішення-2) є безпідставним, оскільки вирішення вказаної заяви чи прийняття за результатами її розгляду відповідного рішення не позбавляє як Сільського голову так і Сільську раду обов'язку надати відповідну відповідь особі, що зверталася із заявою.

Більше того, вказаним Рішенням-2 вирішувалось питання отримання позивачем середнього заробітку на період працевлаштування протягом шестимісячного терміну у зв'язку із закінченням строку повноважень, а вимога ОСОБА_4 про надання вихідної допомоги.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання протиправною бездіяльності Сільської ради та Сільського голови щодо ненадання йому відповіді на Заяву-1 є підставними та підлягають до задоволення.

Щодо Заяви-2 (а.с.12), слід зазначити, що така є також зверненням ОСОБА_4 із проханням про сприяння реалізації закріплених на його думку чинним законодавством його права на вихідну допомогу.

Відповідь на вказану Заяву-2 була надана Сільською радою за підписом Сільського голови 24.12.2015 за вих.№588 (а.с.14).

Слід зазначити, що вказана відповідь була надана позивачу у встановлений Законом №393/96-ВР строк, а також у ній чітко зазначено про включення Заяви-2 до порядку денного сесії Сільської ради сьомого скликання та про те, що враховуючи практику судів та норми закону, підстав для виплати середньомісячної заробітної плати за шість місяців ОСОБА_4 не має. Тобто, фактично відмовлено позивачу у виплаті відповідної вихідної допомоги, а також роз'яснено його право на оскарження прийнятого рішення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачі належним чином розглянули Заяву-2 та дали повну та вчасну інформацію щодо даного звернення, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині, що його стосується відсутні.

Стосовно Звернення-1, необхідно вказати, що таке являється фактично скаргою позивача на бездіяльність відповідачів щодо вирішення його попередніх звернень та на відповідь від 24.12.2015 №588. У ньому викладена вимога про поновлення і захист його права та зауваження щодо дій відповідачів.

Відтак Звернення-1 не є запитом на публічну інформації, як зазначає позивач, а являється зверненням у відповідності до Закону №393/96-ВР.

Однак, матеріали справи не містять жодної відповіді на Звернення-1 та відповідачем вказане не спростовується.

У зв'язку із наведеним, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання протиправною бездіяльності Сільської ради та Сільського голови щодо ненадання йому відповіді на Звернення-1 є підставними та підлягають до задоволення.

Щодо вимог ОСОБА_4 про визнання протиправної бездіяльності відповідачів по ненаданні повної та своєчасної інформації на поданий ним Запит, суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Так, Запит дійсно є проханням ОСОБА_4 до розпорядника інформації (відповідачів) надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, а тому являється запитом на інформацію в розумінні Закону №2939-VI.

Згідно ч.1 ст.20 Закону №2939-VI відповідь на Запит повинна була бути надана позивачу не пізніше п'яти робочих днів з дня його отримання ( з 24.12.2015) (а.с.13).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідь на Запит була надана ОСОБА_4 лише 22.01.2016 за вих.№11 (а.с.16), тобто із значним порушенням строків встановлених ч.1 ст.20 Закону №2939-VI.

Більше того, у своєму Запиті, позивачем запитував інформацію про те:

чи проходило голосування на сесіях сьомого скликання Сільської ради в листопаді та грудні 2015 року по питанню надання йому вихідної допомоги;

якщо проводились, то на яких із чотирьох останніх сесіях та як депутати проголосували;

чи була поставлена на голосування його Заява-2 на п'ятій сесії сьомого скликання Сільської ради 22.12.2015 і як за неї проголосували;

чи відбувся тиск на депутатів через голосування по даному питанню із сторони посадових осіб Сільської ради;

які проголосовані на сесіях сьомого скликання Сільської ради питання певним чином і з чиєї вини не знайшли місця в протоколах сесії Сільської ради.

Проаналізувавши відповідь Сільської ради від 22.01.2016 №11 надану позивачу на його Запит, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що фактично такому було надано відповідь лише по двох поставлених питаннях, а відтак таку не можна вважати повною у відповідності до Закону №2939-VI.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання протиправною бездіяльності Сільської ради та Сільського голови щодо ненадання йому повної та своєчасної відповіді на Запит є підставними та підлягають до задоволення.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Також, необхідно звернути увагу, що позивач не заявляв вимоги про зобов'язання відповідачів надати належну відповідь на подані ним звернення та запити, а у відповідності до ст.11 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Крім того, постановою Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2016 року яка в неоскарженій частині (в частині задоволених позовних вимог) набрала законної сили вирішено решту позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Одночасно, відповідно ч.3 ст.94 КАС якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції не було вирішено питання про розподіл судових витрат, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції було оскаржено позивачем в цій частині.

Апеляційний суд враховуючи, що адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково, а понесені ним судові витрати становлять 2398,96грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, вважає, що згідно ч.3 ст.94 КАС слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сільської ради на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2000грн у відповідності до задоволених йому вимог.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції в оскарженій частині прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржувану частину постанови суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області та голови Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області ОСОБА_2 щодо ненадання:

своєчасної та повної відповіді на запит на інформацію від 24 грудня 2015 року №79;

відповіді на звернення від 11 грудня 2015 року №73С та від 29 грудня 2015 року №171.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вілійської сільської ради Шумського району Тернопільської області на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2000грн.

У задоволенні решти позову в цій частині відмовити.

В решті постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 19 грудня 2016 року.