Справа № 807/2101/15
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Львів № 876/3622/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Богдан А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2016р. у справі № 807/2101/15 за позовом ОСОБА_1 громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до Карпатського університету імені ОСОБА_2 про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В:

02.09.2015 року позивач ОСОБА_1 громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» звернувся в суд із позовом до Карпатського університету імені ОСОБА_2 про визнання дій протиправними.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2016р. позов задоволено частково. Суд визнав дії Карпатського університету імені ОСОБА_2, що полягають у ненаданні інформації на запит на інформацію від 02.02.2015 року № 211/1-15 протиправними. В решті вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт ОСОБА_1 громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом при винесенні постанови порушено норми матеріального і процесуального права.

Апелянт просить суд, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2016р. скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.4 ст.41 КАС України. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи 02.02.2015 р. позивач ОСОБА_1 громадська організація "Комітет конституційно-правового контролю України" направив відповідачу запит на отримання публічної інформації № 211/1-15.

Проте, відповідач в повному обсязі не виконав обов'язок щодо надання позивачу інформації за його запитом від 02 лютого 2015 року № 211/1-15.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно частини 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо).

В пункті 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації передбачено що визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків. Тобто відповідач є розпорядником інформації відповідно до вказаної норми Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За таких обставин, колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Карпатський університет імені ОСОБА_2 є розпорядником інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Пунктами 3, 6 частини 1 статті 21 Закону України «Про громадські об'єднання» визначено право громадських об'єднань на одержання у порядку, визначеному Законом, публічної інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та на здійснення інших прав, не заборонених Законом.

Згідно частини 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Стаття 53 Конституції України гарантує право кожного на освіту. Повна загальна середня освіта є обов'язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Враховуючи наведене, вірним є висновок суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація є такою, що становить суспільний інтерес оскільки, забезпечує реалізацію конституційного права на освіту.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація на запит надається безкоштовно. Проте, у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту на інформацію в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої, що відповідач, як розпорядник публічної інформації, відмовляючи позивачу у задоволенні запиту на інформацію, діяв з порушенням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Що стосується вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 6530 грн., колегія суддів вважає зазначити наступне.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що апелянт помилково вважає що понесені витрати на правову допомогу є тотожною вимогою як відшкодування матеріальної шкоди, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Оскільки, згідно вимог Цивільного кодексу України, матеріальна шкода не охоплює поняття стягнення понесених витрат на правову допомогу які віднесені до судових витрат.

Згідно положень статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу.

Частиною 1 статті 90 зазначеного Кодексу закріплено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частиною 3 названої правової норми передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На реалізацію наведеної норми, 20.12.2011 прийнято Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в статті 1 якого закріплено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стаття 2 цього Закону встановлює, що у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно пункту 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що в 2015 році мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 1 січня складає 1218 гривень.

Таким чином, максимальний граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу поза судовим засіданням становить: 1218х40% = 487,20 грн. за годину, і не може перевищувати дану суму.

Отже, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи.

Як видно із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, представником позивача до адміністративного позову були додані наступні докази звернення до фахівця в галузі права, оплати та приймання послуги з правової допомоги, з наведеною калькуляцією затраченого часу, а саме: копії договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 11.03.2015 року, акти передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) б/н від 11.03.2015 року, платіжне доручення № 27 від 27.08.2015 року на суму 6350 грн. та виписки з особового рахунку від 01.09.2015 на суму 6350,00 грн.

Колегія суддів, ознайомившись із актом передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) б/н від 11.03.2015 року встановила, що акт складається з 8 пунктів.

Однак, пункт 8 «підготовка позову до окружного адміністративного суду» на який виділено дві години, узагальнює всі попередні сім пунктів, на які виділені три години.

Аналізуючи викладене, а також документи надані представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що надані документи є належними та допустимими доказами щодо підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі - 974,40 грн. ( 2 год. * 487 грн. )

У відповідності до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача в користь апелянта понесених витрат по сплаті судового збору оскільки, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено стягнення документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань лише із субєкта владних повноважень.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце, зокрема, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що постанову слід скасувати та прийняти нову якою позов задовольнити.

Керуючись ст.160, ст.195, ст.198, ст.202, ст.207, ст.212, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2016р. у справі за № 807/2101/15 скасувати та прийняти нову якою позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Карпатського університету імені ОСОБА_2, що полягають у відмові в задоволені запиту № 211/1-15 від 02.02.2015 року на інформацію ОСОБА_1 громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України».

Стягнути з Карпатського університету імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» понесені витрати на правову допомогу в розмірі -974 (девятсот сімдесят чотири) грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання постановою законної сили.

Головуючий: Н.В. Бруновська

Судді: С.М. Кузьмич

ОСОБА_3

Постанова складена в повному обсязі 19.12.2016 року.