Справа № 815/612/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/612/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом в якому просив наступне:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ГУМВС України в Одеській області) №1264 о/с від 04 листопада 2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року з посади начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновити на посаді начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року;

- зобов'язати Ліквідаційну комісію ГУМВС України в Одеській області розглянути рапорт поданий 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 про звільнення за пунктом 64 «з» у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання проходити службу в поліції;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області) розглянути кандидатуру підполковника міліції ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», у зазначеному управлінні та видати відповідний наказ з цього приводу;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування позову зазначено про те, що рапорт, поданий ним 04 листопада 2015 року на ім'я начальника ГУМВС України в Одеській області про звільнення за пунктом 64 «з», у зв'язку з бажанням проходити службу в ГУНП в Одеській області, залишився поза увагою керівництва, що порушило його право на подальше проходження служби в поліції.

За ствердженням позивача, він висловлював своє бажання проходити службу в органах поліції, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний розглянути його рапорт та його кандидатуру для зайняття посади у ГУНП в Одеській області.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував наказ ГУМВС України в Одеській області №1264 о/с від 04 листопада 2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року з посади начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Поновив підполковника міліції ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року.

Зобов'язав Ліквідаційну комісію ГУМВС України в Одеській області розглянути рапорт, поданий 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 про звільнення за пунктом 64 «з» у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи (установи, організації) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання проходити службу в поліції.

Також судом першої інстанції було допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року.

В іншій частині позовних вимог судом - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Одеській області ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.197 КАС України, у зв'язку із неявкою сторін, належним чином сповіщених про день, час та місце розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 30 листопада 1996 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та на момент звільнення (06 листопада 2015 року) мав звання підполковника міліції.

У зв'язку з прийняттям в липні 2015 року Закону України «Про Національну поліцію», 04 листопада 2016 позивач подав рапорт начальнику ГУ МВС України в Одеській області, в якому висловив бажання проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, допитаних судом першої інстанції.

Наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області №1264 о/с від 04 листопада 2015 року «По особовому складу» звільнено підполковника міліції ОСОБА_1, начальника відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача, ГУМВС України в Одеській області не обґрунтувало підстав за яких його не можливо в подальшому використовувати на службі, не врахувало відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірило можливості реалізації його права на прийняття на службу до поліції.

Відмовляючи в задоволенні вимоги до ГУНП в Одеській області про зобов'язання розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади в цій установі та видати відповідний наказ з цього приводу, суд першої інстанції зазначив, що призначення на посаду поліцейського, здійснюється відповідачем відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» і це є його дискреційним повноваженням, в яке суд не може втручатися.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (який був чинний на час звільнення позивача) та Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Розділом VII Положення № 114 врегульовано питання щодо звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, пунктом 64 якого, встановлені підстави звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (підпункт «г»).

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення №1264 о/с прийнято у зв'язку зі скороченням штатів, яке відбулося на виконання вимог пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон № 580 опублікований в Голосі України 06 серпня 2015 року № 141-142, і відповідно, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирали чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно із пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Зміст наведених законів дає підстави для висновку, що основні завдання та функції держави, які покладались на міліцію та поліцію є тотожними.

З аналізу Закону України «Про Національну поліцію» слідує висновок, що у зв'язку з його прийняттям проводилась реорганізація юридичних осіб публічного права.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) та від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13а) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, проаналізувавши викладені норми законодавства, колегія суддів вважає, що ГУМВС України в Одеській області не довело належними доказами, що в органі, з якого було звільнено позивача, мало місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів. Відсутні також докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції та чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі, враховуючи його досвід та вислугу років.

Поряд з цим, апеляційна скарга представника суб'єкта владних повноважень свідчить про те, що висновки ГУ МВС України в Одеській області щодо відсутності у позивача бажання проходити службу в органах поліції ґрунтуються лише на формальній констатації факту відсутності його рапорту про звільнення в зв'язку із переходом на службу в поліцію.

Проте, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, за допомогою свідків встановлений факт подачі позивачем 04 листопада 2015 року до начальника ГУ МВС України в Одеській області рапорту про звільнення у зв'язку із переведенням до іншого органу та бажанням проходити службу в поліції.

Тобто, доводи апелянта про відсутність у ОСОБА_1 бажання проходити службу в поліції спростовуються вищевикладеними доказами.

Наявність бажання позивача проходити службу в органах поліції, яке було висловлено письмово у відповідному рапорті, свідчить про порушення суб'єктом владних повноважень пунктів 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580.

Не можуть бути прийняті також і доводи апелянта про те, що допит свідків та їх покази не є належним доказом по справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина 1 ст.77 КАС України передбачає, що показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Тобто, встановлення судом обставин у справі на підставі показань свідків є належним та допустимим доказом, який має значення для справи і повинен враховуватися судом поряд з іншими доказами.

Посилання апелянта на те, що рапорт позивач мав подати до управління кадрового забезпечення ГУ МВС України в Одеській області, не підтверджується жодною нормою Закону України «Про Національну поліцію». Зокрема, цим Законом не вказано, в який спосіб працівники міліції мають виявити бажання проходити службу в поліції та до якого органу (міліції або поліції) повинні звертатися.

Що стосується факту подання позивачем заяви про бажання працювати в поліції, суд першої інстанції вірно зазначив, що таке бажання позивачем викладено в рапорті, проте, навіть не отримання відповідачами відповідного рапорту (на чому наполягає апелянт), не свідчить про відсутність такого бажання, оскільки за приписами Закону України «Про Національну поліцію» передбачається саме наявність бажання працівника проходити службу в поліції.

Крім цього, суд апеляційної інстанції, спираючись на вищенаведену практику Верховного Суду України, бажає зазначити наступне.

Враховуючи, що ліквідація територіальних органів міліції відбулась з одночасним створенням територіальних органів поліції з наділенням останніх повноваженнями ліквідованих установ, колегія суддів дійшла висновку, що держава, в особі роботодавця, має обов'язок працевлаштувати позивача.

Аналіз наведених обставин в їх сукупності, дає підстави вважати про незаконність звільнення позивача, внаслідок чого, судом вірно прийнято рішення про його поновлення в органах внутрішніх справ ГУМВС в Одеській області із зобов'язанням останнього, в особі Ліквідаційної комісії, розглянути рапорт ОСОБА_1

Виходячи зі змісту апеляційної скарги та оскаржуваного судового рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необґрунтованою та не свідчить про те, що суд неправильно вирішив справу по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова