Справа № 804/6559/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 р. Справа № 804/6559/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіБарановського Р. А.
при секретаріСергієнко В.Ю.
за участю:
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 Кононенка І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровського апеляційного господарського суду про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Дніпропетровського апеляційного господарського суду (далі - відповідач), в якому просить поновити строк звернення до суду в порядку адміністративного судочинства, та зобов'язати відповідача вчинити певні дії, зокрема:

визнати її звільненою з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді у відповідності п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

виплатити їй середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 448 237, 12 грн.;

виплатити їй компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 4563, 95 грн.;

виплатити їй пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у сумі 8481, 80 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2016р. позовну заяву ОСОБА_3 в частині позовних вимог про зобов'язання Дніпропетровського апеляційного господарського суду визнати ОСОБА_3 звільненою з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді у відповідності з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України - залишено без розгляду.

Позивач позов підтримала, просила його задовольнити, надавши пояснення аналогічні доводам, викладеним у адміністративному позові.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 16 жовтня 2001 року була прийнята на роботу до Дніпропетровського апеляційного господарського суду, де пропрацювала на посадах провідного спеціаліста, керівника апарату, помічника судді, заступника начальника організаційного відділу. 28 січня 2011 року була звільнена з посади заступника начальника організаційного відділу суду за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Звільнення вважає незаконним. До того ж, виплата належних їй сум 28 січня 2011 року, тобто у день звільнення, відповідачем здійснена не була. За твердженням позивача, відповідач вчинив затримку при розрахунку при звільненні. У зв'язку із вказаною затримкою і відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України відповідач зобов'язаний також сплатити середній заробіток за весь час затримки до моменту направлення вказаної позовної заяви до суду. Цей час затримки складає 67 місяців (з 02.2011 року до 09.2016 року). А з огляду на той факт, що відповідач вчинив затримку у виплаті заробітної плати більше, ніж на місяць, останній зобов'язаний здійснити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати. Враховуючи рекомендації Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сформульованих у листі №62-97 від 03.04.1997р., розрахунок індексу інфляції (споживчих цін) за період з січня 2011 року по серпень 2016 у Дніпропетровській області є наступним: у 2011 р. становить 104,6, у 2012 р. - 99,7, у 2013 р. - 100,4, у 2014 р. - 125,9, у 2015 р. - 143,3, 2016 р. - 104.8. Таким чином, відповідач має сплатити в якості компенсації у зв'язку із порушенням термінів виплат 4563, 95 грн. (448 237, 12грн.+1,82 % (сумарний індекс інфляції):100) та 8481, 80 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань..

Представник відповідача позов не визнав, обґрунтовуючи свою думку у поясненнях, викладених у запереченнях на позов.

Позиція відповідача аргументована тим, що позивач 27.01.2011р. власноруч написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 28.01.2011р. і в цей же день отримала трудову книжку, тому доводи позивача про незаконність її звільнення, безпідставні. Безпідставними та необґрунтованими є і вимоги позивача щодо виплати їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 448 237, 12 грн., компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та пені. Відповідач акцентує, що всі безспірні виплати при розрахунку позивача згідно наказу керівника апарату суду від 27.01.2011 р. №15-к виплачені позивачу в повному обсязі у січні 2011 року , а саме: аванс у розмірі 1000 грн. позивач отримала 18.01.2011 року, про що свідчить платіжна відомість авансу №2 від 18.01.2011р. та особистий підпис позивача про отримання; решта суми у розмірі 9 903, 49 грн. позивач отримала 28.01.2016 р. з виплатою заробітної плати, що підтверджується платіжною відомістю №8 від 28.01.2011 р. з особистим підписом позивача про отримання. А враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними, вони не підлягають задоволенню. Відповідач зазначив, що порушень трудового законодавства України при звільненні за угодою сторін та розрахунку позивача при звільненні відповідачем допущено не було, підстави для задоволення позову відсутні.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 27 січня 2011 року заступник начальника організаційного відділу ОСОБА_3 звернулась до керівника апарату Дніпропетровського апеляційного господарського суду із заявою, в якій просила звільнити її з займаної посади за угодою сторін - 28 січня 2011 року (а.с.46).

Наказом Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.01.2011 року №15-к «Про звільнення ОСОБА_3» заступника начальника організаційного відділу Дніпропетровського апеляційного господарського суду ОСОБА_3 звільнено із займаної посади 28.01.2011 р. за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с.47).

Також, наказом Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.01.2011 року №15-к наказано виплатити ОСОБА_3 компенсацію за невикористані: частину щорічної основної відпустки за період роботи з 13.07.2010 р. по 28.01.2011 р. тривалістю 17 календарних днів; додаткову відпустку за 2010 рік тривалістю 15 календарних днів та додаткову відпустку за 2011 рік тривалістю 15 календарних днів (всього 47 календарних днів), а.с.47.

28 січня 2011р. ОСОБА_3 видано наказ 15-к від 28.01.2011р. та трудову книжку серії АТ-І 6671901, про що свідчить особистий підпис позивача в Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишем до них Дніпропетровського апеляційного господарського суду (а.с.53).

Згідно з розрахунковим листом за січень 2011 р. (а.с.67) ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, останній нараховано за місяць 13 770, 21 грн., з яких: 1685, 37 грн. - оклад; 104, 21 грн. - за ранг; 715, 83 грн. - надбавка за вислугу років; 1127, 43 грн. - надбавка персональна; 3042, 03 грн. - компенсація; 5368, 28 грн. - компенсація; 384, 87 грн. - індексація; 1342, 19 грн. - премія щомісячна.

З нарахованих сум утримано: 839, 98 грн. - єдиного соціального податку, 2026, 70 грн. - прибуткового податку.

Згідно з розрахунковим листом за січень 2011 р. (а.с.67) ОСОБА_3 протягом січня 2011 року виплачено 10 903, 40 грн., з яких: 1000, 00 грн. - авансу та 9903, 40 грн. - заробітної плати.

Отримання позивачем авансу у розмірі 1000, 00 грн. підтверджується платіжною відомістю авансу №2 від 18.01.2011р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду (а.с.69).

Отримання позивачем заробітної плати у розмірі 9903, 49 грн. підтверджується платіжною відомістю заробітної плати №8 від 28.01.2011р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду (а.с.68).

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно із ст. 235 КЗпП - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст. 236 КЗпП - у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час затримки.

Положення ст. 236 КЗпП кореспондується з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - роз'яснення Пленуму ВСУ від 06.11.1992 № 9) та рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 за № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.ст.233,117, 237-1 КЗпП України, відповідно до яких роботодавець зобов'язаний сплатити незаконно звільненому працівнику як середній заробіток за час вимушеного прогулу, так і середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 3 п.32 роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Із системного аналізу вищенаведених норм права можна дійти висновку, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. При цьому, стягнення з роботодавця середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно звільненого працівника відбувається за умови встановлення вини такого роботодавця у допущеному вимушеному прогулі і не поновленні звільненого працівника на посаді після прийняття судового рішення про поновлення такого працівника.

Отже, вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу можлива в разі поновлення на роботі такого працівника з обов'язковим визнанням незаконності такого звільнення.

Але, позивач не поновлена на посаді в Дніпропетровському апеляційному господарському суді, судового рішення, що набуло законної сили, яким визнано незаконним її звільнення з посади заступника начальника організаційного відділу Дніпропетровського апеляційного господарського суду не надано, а період з 29.01.2011 р. по 04.10.2016 р. не є вимушеним прогулом.

Відповідних належних доказів суду не надано.

У зв'язку з чим, позовні вимоги про зобов'язання відповідача виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача виплатити компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільнені та пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.01.2011 року №15-к позивача звільнено з 28.01.2011 року.

Згідно з платіжною відомістю заробітної плати №8 від 28.01.2011р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду 28 січня 2011 року ОСОБА_3 в касі суду отримано 9 903, 49 грн. згідно із розрахунковим листом за січень 2011 р. (а.с. 67, 68).

Отже, позивач отримала розрахунок при звільненні 28.01.2011р., тобто в день звільнення; а відтак, порушень щодо строку розрахунку, визначений ст. 116 КЗпП, не має.

Враховуючи відсутність затримки розрахунку при звільненні, посилання позивача на ст. 177 КЗпП та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати» є безпідставним.

Позовні вимоги про виплату компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені позивача не підлягають задоволенню.

Безпідставними є також вимоги позивача про виплату їй пені, оскільки несвоєчасного виконання відповідачем грошових зобов'язань у зв'язку із розрахунком при звільненні позивача судом не встановлено.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

У частині першій статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України надано законодавче визначення доказів в адміністративному судочинстві, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, порушень трудового законодавства щодо вчасності розрахунку при звільненні позивача судом не встановлено.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги, заявлені позивачем у позовній заяві, та наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до Дніпропетровського апеляційного господарського суду про зобов'язання вчинити певні дії - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2016 року

Суддя Р.А. Барановський