Справа № П/800/243/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2016 року № П/800/243/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3, заступника Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування ухвали, визнання протиправними дій і скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Вищого адміністративного суду України звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вищої ради юстиції, заступника Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4, члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3, в якому просив визнати незаконною та скасувати ухвалу Вищої ради юстиції України від 20 січня 2016 року № 88/0/18-16 та зобов'язати Вищу ради юстиції України розглянути його заяву від 13 травня 2015 року про звільнення з посади судді за порушення присяги голови Апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_5.

За результатом вивчення зазначеної позовної заяви, Вищим адміністративним судом України було з'ясовано, що членом Вищої ради юстиції ОСОБА_3 ухвалою від 20 січня 2016 року № 88/0/18-16 заяву ОСОБА_1 повернуто без розгляду. Заступник Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4 листом від 12 лютого 2016 року № 1912/0/9-16 повідомив позивача про те, що у Вищій раді юстиції здійснено перевірку на прийнятність до розгляду його відповідної заяви та на підставі ухвали Вищої ради юстиції від 20 січня 2016 року № 88/0/18-16 повернуто дану заяву без розгляду.

Вищий адміністративний суд України встановивши, що спірні правовідносини щодо прийняття оскаржуваної ухвали виникли не за участю Вищої ради юстиції як колегіального органу, а з її посадовими особами, які є окремими суб'єктами владних повноважень, своєю ухвалою від 26.05.2016 № П/800/243/16 передав позовну заяву ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 або позивач) в частині позовних вимог до заступника Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4 (далі також - відповідач 1 або ОСОБА_4.), члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3 (далі також - відповідач 2 або ОСОБА_3.) для розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.06.2016 справу прийнято до провадження суддею Шулежко В.П.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він звернувся до Вищої ради юстиції як до органу, який уповноважений вирішувати питання, викладені в його заяві, однак ухвалою Вищої ради юстиції від 20 січня 2016 року № 88/0/18-16 його заяву повернуто без розгляду, з огляду на що вважає, що відповідачі допустили порушення закону, оскільки Вища рада юстиції зобов'язана розглянути та вирішити його заяву.

Відповідач 1 подав письмові заперечення проти позову, в яких проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки всупереч пункту 4 частини 1 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява не містить вимог щодо нього як суб'єкта владних повноважень. Крім того зауважив, що складання ним супровідного листа жодним чином не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.06.2016 позовна заява була залишена без руху, оскільки позовні вимоги викладені позивачем безпосередньо до Вищої ради юстиції, у той час як, в якості відповідачів позивач вказує, окрім того, заступника Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4 та члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3, позовні вимоги до яких відсутні, що свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам пункту 4 частини 1 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог зазнаної ухвали, позивачем була подана суду позовна заява у новій редакції (уточнення позовної заяви), в якій він просив:

1. Визнати протиправною та скасувати ухвалу, постановлену членом Вищої ради юстиції ОСОБА_3 від 20 січня 2016 року № 88/0/18-16;

2. Визнати протиправними дії заступника Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4 та його рішення від 12.02.2016 № 1912/0/9-16 та скасувати це рішення.

Наведені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач 1 вчинив протиправні дії та прийняв протиправне рішення від 12.02.2016 № 1912/0/9-16, оскільки недобросовісно поставився до спірного питання та не ознайомився з його заявою і ухвалою, прийнятою відповідачем 2, або ознайомився і свідомо перекручуючи зміст його заяви від 13.05.2015, погодившись з таким перекрученням, безпідставно і необґрунтовано, тобто на підставі вигадки, неправди, прийняв рішення, яким повернув позивачу його заяву від 13.05.2015 без розгляду.

Крім того, на думку позивача, відповідач 2 залишаючи спірною ухвалою без розгляду його заяву від 13.05.2015 з підстав відсутності у Вищої ради юстиції повноважень щодо притягнення суддів апеляційних судів до дисциплінарної відповідальності, допустив неправильне протиправне тлумачення змісту його заяви, оскільки в ній немає жодного слова чи вимоги про дисциплінарну відповідальність судді, отже відмова у розгляді його заяви від 13.05.2015 обґрунтована обставиною, яка не відповідає дійсності.

Відповідач 1 просив здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач 2 подав письмові заперечення проти позову, в яких проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що жодним чином не порушив прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до Вищої ради юстиції з заявою від 13.05.2015 про звільнення з посади судді Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_6. за порушення присяги.

За результатом автоматизованого розподілу, зазначена заява передана на розгляд члену Вищої ради юстиції ОСОБА_3

Перевіривши заяву ОСОБА_1 від 13.05.2015 на прийнятність до розгляду, ОСОБА_3 прийняте рішення від 20.01.2016 № 88/0/18-16 про повернення відповідної заяви без розгляду, обґрунтовуючи таке повернення відсутністю у Вищої ради юстиції повноважень щодо вирішення питання про дисциплінарну відповідальність судді апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6., що належить до компетенції Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Листом від 12.02.2016 № 1912/0/9-16, підписаним заступником Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4, позивача повідомлено про результати розгляду його заяви.

направлено копію ухвали від 20.01.2016 № 88/0/18-16 та повернута заява від 13.05.2015 з додатками.

Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом порушених на його думку прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні даної справи судом застосовуються норми Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі також - Закон) в редакціях, які діяли на момент розгляду заяви позивача від 13.05.2015.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Згідно з частиною 1 статті 131 Конституції України, в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить:

1) внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;

2) прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;

3) здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Вищу раду юстиції» Вища рада юстиції:

1) вносить подання Президенту України про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;

2) розглядає справи і приймає рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;

3) здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів;

4) розглядає скарги на рішення про притягнення (та про відмову у притягненні) до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

Враховуючи, що Вища рада юстиції є колегіальним органом, відповідно, реалізація наданих їй повноважень здійснюється її членами.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4-6 частини 5 статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

Провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

За приписами статті 48 Закону, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частина 1).

Незалежність судді забезпечується, крім іншого, особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення (пункт 1 частини 2).

На момент виникнення спірних правовідносин, за Законом, органами призначення (обрання) та звільнення суддів з посад, у тому числі за порушення присяги судді, виступали Президент України та Верховна Рада України.

Наведене свідчить про невірне обрання позивачем Вищої ради юстиції як суб'єкта для звернення з питанням звільнення з посади судді за порушення присяги, особливо, зважаючи на доводи позивача про відсутність питання дисциплінарної відповідальності судді.

При цьому, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 97 Закону, до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді висновку про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги.

Проте, навіть якщо розглядати спірні правовідносини через призму дисциплінарного провадження відносно судді, суд погоджується з доводами відповідачів про відсутність у Вищої ради юстиції повноважень щодо вирішення питання про дисциплінарну відповідальність судді апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6., виходячи з наступного.

За приписами підпункту а) пункту 1 частини 1 статті 92 Закону, суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження, крім іншого, за умисне або внаслідок недбалості, незаконну відмову в доступі до правосуддя (у тому числі незаконну відмову в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків або призвело до порушення правил підсудності чи підвідомчості.

Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді (частина 1 статті 93 Закону).

Право на звернення зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх представників (частина 2 статті 93 Закону).

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 93 Закону, звернення повертається без розгляду, якщо у зверненні порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, звільнених з посади судді, суддів, провадження щодо яких не підвідомче відповідному органу, що здійснює дисциплінарне провадження, а також суддів, повноваження яких припинено у зв'язку зі смертю.

Згідно зі статтею 94 Закону, дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють:

1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України - щодо суддів місцевих та апеляційних

судів;

2) Вища рада юстиції - щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.

Таким чином, виходячи зі змісту наведених норм та враховуючи, що дисциплінарне провадження щодо суддів апеляційних судів здійснює Вища кваліфікаційна комісія суддів України, а Вища рада юстиції не мала на це законних повноважень, суд дійшов висновку про правомірність ухвали відповідача 2 від 20.01.2016 № 88/0/18-16 та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Окрім зазначеного, щодо позовних вимог до ОСОБА_4 суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально-правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) та рішень суб'єкта владних повноважень.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії"), дій чи бездіяльності.

При цьому, нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акт індивідуальної дії - це виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

За результатом дослідження та надання оцінки доказам у справі, суд дійшов висновку, що позивач помилково сприймає лист від 12.02.2016 № 1912/0/9-16, підписаний заступником Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_4, рішенням суб'єкта владних повноважень, що може бути предметом оскарження, оскільки зазначений лист є лише повідомленням позивача про прийняте за результатом розгляду його заяви від 13.05.2015 рішення; супровідним листом, яким позивачу скеровувались певні документи, отже, такий лист не породжує для позивача виникнення будь-яких прав та обов'язків.

Таким чином, лист від 12.02.2016 № 1912/0/9-16 не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а є виключно листом-повідомленням, який лише фіксує певну інформацію для позивача, тобто не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, отже не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, які є у справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко