Справа № 826/9871/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2016 року № 826/9871/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції в Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.03.2016 року,

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 03 березня 2016 року №, видане ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог Позивача зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте Відповідачем всупереч закріпленого Податковим кодексом України принципу стабільності та всупереч положень статті 58 Конституцією України.

В судовому засіданні представник Позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю.

Представник Відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях на позовну заяву.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

ДПІ у Солом'янському району ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 17.06.2015 р. №8387-17, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25000,00 грн.

Співробітниками ДПІ у Солом'янському району ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку даних Фізичної особи - ОСОБА_1, з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов'язань по сплаті транспортного податку з фізичних осіб.

За результатами якої складено Акт від 03 березня 2016 року №1406/26-58-13-10- (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки встановлені наступні порушення: пп. 267.8.1а п. 267.8 ст. 267 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки Контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 03.03.2016 р. №, яким Позивачу встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов'язання з транспортного податку фізичних осіб на 122 календарних днів та зобов'язано сплатити штраф у розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням Позивачем подано скаргу до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - ГУ ДФС у м. Києві), за результатом розгляду Скарги рішенням ГУ ДФС у м. Києві прийнято рішення від 18.05.2016 р. №3551/Б/26-15-10-02-16, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення, а Скаргу позивача без задоволення (надалі - Рішення ГУ ДФС у м. Києві №3551/Б/26-15-10-02-16).

Також, Позивачем подано Скаргу до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України) на податкове повідомлення-рішення та на Рішення ГУ ДФС у м. Києві №3551/Б/26-15-10-02-16, за результатом розгляду Скарги ДФС України прийнято рішення від 09.06.2016 р. №6168/Б/99-99-11-02-01-14, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення та рішення ГУ ДФС у м. Києві №3551/Б/26-15-10-02-16 без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач вважає спірне податкове повідомлення-рішення Відповідача протиправним та звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про обґрунтування позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Статтею 4 ПК України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України. Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать: визначений в пп. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Кодексу принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; визначений в пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Кодексу принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; визначений в пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Кодексу принцип соціальної справедливості, яким передбачено установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків; визначений в пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Кодексу принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тощо.

Суд наголошує на тому, що будь-які нормативні акти в сфері оподаткування та зміни до них мають ґрунтуватись на вказаних вище принципах та не суперечити їм.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VIII від 28 грудня 2014 року зміни до ПК України, які набрали чинності з 01 січня 2015 року. Зокрема, введено новий транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно з пп. 267.5.1. п. 267.5 ст. 267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 та ст. 265 ПК України, транспортний податок у складі податку на майно віднесений до місцевих податків.

Питання щодо встановлення податку на майно відповідно до вимог цього Кодексу вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом.

Особливістю місцевих податків та зборів є те, що вони установлюються конкретною сільською, селищною, міською радою, але в межах тих податків та зборів, що передбачені Податковим кодексом України (п.п. 4.2, 4.4, 10.4 ПК України).

Відповідно до п. 12.3. ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з пп. 12.3.1 - пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пп. 12.4.3 п. 12.4 ст. 12 ПК України, до повноважень місцевих рад належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішенням Київської міської ради №58/923 від 28 січня 2015 року "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629" установлений транспортний податок та затверджене Положення про транспортний податок, яке містить норми, аналогічні тим, що викладені в ПК України.

Отже, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Києва, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 06 березня 2015 року.

Відтак, враховуючи закріплений в ПК України принцип стабільності податкового законодавства, визначені в п. 12.3. ст. 12, пп. 12.4.3. п. 12.4. ст. 12 ПК України межі повноважень міських рад щодо податків та зборів, а також з огляду на норму ч. 2 ст. 19 Конституції України, рішення Київської міської ради, яким установлений новий місцевий податок, може бути застосоване не раніше 2016 року. При цьому, норми пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 та п. 56.21 ст. 56 ПК України зобов'язують суд, у разі коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, приймати рішення на користь платника податків.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ПК України та Положення про транспортний податок, транспортний податок сплачується за базовий період (рік), але пропорційно кількості місяців, на протязі яких особа володіє легковим автомобілем, що є об'єктом оподаткування. Оскільки нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, (ст. 58 Конституції України), то визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку за повний 2015 рік, враховуючи, що рішення місцевої ради про введення на території міста цього податку було оприлюднене лише в березі 2015 року, є передчасним та неправомірним.

Крім того, пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України та Положенням про транспортний податок передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. При цьому, зобов'язання по нарахуванню транспортного податку фізичним особам покладається на контролюючий орган. Податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Зматеріалів справи вбачається, що 17 червня 2015 року Відповідачем, на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3. ст. 54 та пп. 267.6.2 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, винесено податкове повідомлення-рішення №8387-17 за формою «Ф», яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "транспортний податок з фізичних осіб" всього в сумі 25000,00 грн.

Згідно штампу поштового відділення на конверті, податкове повідомлення-рішення №8387-17 від 17 червня 2015 року, надіслано Позивачу тільки 02.02.2016 року, тобто після закінчення визначеного законодавством строку для обчислення Контролюючим органом відповідного податкового зобов'язання за податковий (звітній) період.

Судом встановлено та матеріалами підтверджується, що 12 лютого 2016 року, Позивачем сплачено транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією (стор. 12 Том І).

Таким чином, у Відповідача був відсутній обов'язок щодо нарахування штрафу за затримку сплати грошового зобов'язання в сумі 25000 грн, отже спірне податкове повідомлення-рішення Відповідача від 03 березня 2016 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, Суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог, а отже, податкове повідомлення-рішення форми «Ш» від 03 березня 2016 року № , видане ДПІ у Солом'янському у районі ГУ ДФС у м. Києві підлягає скасуванню, а позовні вимоги Позивача задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ш» від 03 березня 2016 року № , видане ДПІ у Солом'янському у районі ГУ ДФС у м. Києві.

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551,21 грн.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук