Справа № 805/3096/16-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 р. Справа №805/3096/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Облдоррембуд» м. Краматорськ

до Державної податкової інспекції у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2016 року №2/9223

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Облдоррембуд», звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2016 року №2/9223.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Облдоррембуд» з питань підтвердження фінансово-господарських відносин з ТОВ «ОЛАВІ» за період з 01.11.2015 року по 31.12.2015 року за результатом чого складено акт перевірки від 29.06.2016 року №178/05-15-14-02-05505963, яким встановлено порушення Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту з ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету всього на суму 672065 грн., в тому числі за листопад 2015 рок на суму 269151 грн. за грудень 2015 року на суму 402914 грн. На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2016 року №/9223, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 840081,25 грн. у тому числі 672065 грн. за основним платежем та 168016,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Позивач вважає, що перевірку було проведено упереджено, без взяття до уваги наданих під час перевірки документів та доказів, тому винесене податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2016 року №/9223 підлягає скасуванню. Просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.07.2016 року №/9223.

Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав через канцелярію суду заперечення до позовної заяви та просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Облдоррембуд» зареєстрований як юридична особа, включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України за кодом 05505963, є платником податку на додану вартість, знаходиться на податковому обліку Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області.

Відповідач, Державна податкова інспекція у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області, є суб'єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

Посадовими особами відповідача на підставі наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 08.06.2016 року №275 у період з 13.06.2016 року по 17.06.2016 рік проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Облдоррембуд» з питань підтвердження фінансово-господарських відносин з ТОВ «ОЛАВІ» за період з 01.11.2015 року по 31.12.2015 року за результатом чого складено акт перевірки від 29.06.2016 року №178/05-15-14-02-05505963.

Перевіркою встановлено відсутність реального здійснення господарських взаємовідносин по операціях з придбання у ТОВ «ОЛАВІ» ТМЦ, робіт в розумінні пп. 14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.188, пп.185.1 ст. 185, п. 198.3, п.198.6 ст. 198, п.200.1, ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту з ПДВ, яка підлягає сплаті до бюджету всього на суму 672065 грн. в тому числі за листопад 2015 року на суму 269151 грн. за грудень 2015 року на суму 402914 грн.

Позивач не погодившись з висновками акту перевірки від 29.06.2016 року №178/05-15-14-02-05505963 надав до ДПІ у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецька області заперечення від 11.07.2016 року №01/27.

Відповідач листом від 18.07.2016 року за №9127/10/05-15-14-02 надав відповідь на заперечення, відповідно до якої зазначив, що висновок щодо встановлених порушень податкового законодавства залишається без змін.

За результатами висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2016 року №/9223, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 840081,25 грн. у тому числі 672065 грн. за основним платежем та 168016,25 грн. за нарахованими штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до ч.1 ст.3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється господарська діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як підтверджено матеріалами справи, основними видами діяльності позивача згідно КВЕД є зокрема: «42.11 Будівництво доріг і автострад».

Судом під час розгляду справи, встановлено, що в перевіряємому період між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛАВІ» (продавцем) та Макіївським підрядним спеціалізованим дорожньо-ремонтним відокремленим підрозділом ПАТ «Облдоррембуд» (покупцем) укладено договір на поставки №14 від 01 листопада 2015 року, відповідно до умов якого продавець зобов'язався поставити у власність покупця у встановлені строки продукцію - бітум дорожній, а покупець в свою чергу прийняти товар та оплати його вартість. Кількість, строки поставки та ціна товару, що підлягає поставці зазначається в Специфікаціях до нього.

Відповідно до п.2.1 та 2.2 договору продукція (бітум дорожній) поставляється автотранспортом покупця та вважається прийнятим з моменту підписання представниками сторін товарно-транспортної накладної.

Предметом поставки по зазначеному договору, у відповідності до специфікації до нього, є поставка бітуму нафтового дорожнього у кількості 93,4 на загальну суму 1270987,20 грн. у т.ч. ПДВ 211831,20 грн.

Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛАВІ» (продавцем) та Макіївським підрядним спеціалізованим дорожньо-ремонтним відокремленим підрозділом ПАТ «Облдоррембуд» (покупцем) укладено договір на поставки №19 від 01 листопада 2015 року, відповідно до умов якого продавець зобов'язався поставити у власність покупця у встановлені строки продукцію, а покупець в свою чергу прийняти товар та оплати його вартість. Кількість, строки поставки та ціна товару, що підлягає поставці зазначається в Специфікаціях до нього.

Відповідно до п.2.1 та 2.2 договору продукція поставляється автотранспортом покупця та вважається прийнятим з моменту підписання представниками сторін товарно-транспортної накладної.

Предметом поставки по зазначеному договору, у відповідності до специфікації до нього, є поставка а/бетону у кількості 508,2 на загальну суму 1146499,20 грн. у т.ч. ПДВ 191083,20 грн.

На виконання умов договорів поставки позивачем було отримано товар від ТОВ «ОЛАВІ», що підтверджується видатковими накладними від 14.12.2015 року №18 на суму ПДВ 43772,40 грн., від 15.12.2015 року №14 на суму ПДВ 41731,20 грн., від 16.12.2015 року №15 на суму ПДВ 43318,80 грн., від 17.12.2015 року №16 на суму ПДВ 40143,60 грн., від 18.12.2015 року №17 на суму ПДВ 42865,20 грн., від 18.12.2015 року №42 на суму ПДВ 38201,60 грн., від 21.12.2015 року на суму ПДВ 38239,20 грн., від 22.12.2015 року №44 на суму ПДВ 38201,60 грн., від 30.12.2015 року №46 на суму ПДВ 38239,20 грн., від 30.12.2015 року № 45 на суму ПДВ 38201,60 грн.

Крім того, позивачем надані платіжні доручення №158 від 24.11.2015 року, №159 від 25.11.2015 року, №160 від 25.11.2015 року, №161 від 26.11.2015 року, №197 від 22.12.2015 року, №201 від 25.12.2015 року, що підтверджують факт сплати позивачем коштів за придбану продукцію.

Також на підтвердження факту реальності господарських операцій з ТОВ «ОЛАВІ» позивачем надано Сертифікат відповідності на продукцію (бітум нафтовий дорожній в'язкий БНД 60/90) від виробника, рахунок-фактуру, звіти про дебітові та кредитові операції на банківських рахунках позивача.

Транспортування товару здійснювалось відповідно до п.2.1 договорів транспортом ПАТ «Облдоррембуд», на підтвердження чого було надано до суду товарно-транспортні накладні №78 від 20.11.2015 року, №95 від 23.12.2015 року, №102 від 24.11.2015 року, №69 від 18.11.2015 року, №70 від 19.11.2015 року, №2020 від 21.12.2015 року, №2035 від 21.12.2015 року, №1071 від 14.12.2015 року, №1069 від 15.12.2015 року №1072 від 16.12.2015 року, №1074 від 17.12.2015 року, №1023 від 18.12.2015 року, №2026 від 18.12.2015 року, №2006 від 18.12.2015 року, №1076 від 18.12.2015 року, №1023 від 21.12.2015 року, №2027 від 22.12.2015 року, №2025 від 22.12.2015 року, №1024 від 22.12.2015 року, №2022 від 30.12.2015 року, №2029 від 30.12.2015 року, №2030 від 30.12.2015 року та подорожні листи.

На вартість поставленої продукції позивачем від ТОВ «ОЛАВІ» отримано податкові накладні від 25.11.2015 року №1 на суму ПДВ 89651 грн., від 24.11.2015 року №2 на суму на суму ПДВ 35557,20 грн., від 23.11.2015 року №3 на суму ПДВ 37485 грн., від 20.11.2015 року №4 на суму ПДВ 34272 грн., від 19.11.2015 року №5 на суму ПДВ 37056,60 грн. та від 18.11.2015 року №6 на суму ПДВ 35128,80 грн.

Суми податку на додану вартість по вищезазначених податкових накладних були включені позивачем до складу податкового кредиту у листопаді, грудні 2015 року та відображено у реєстрі отриманих податкових накладних.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що надані до перевірки товарно-транспортні накладні складені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки в ТТН відсутня будь-яка інформація стосовно вантажно-розвантажувальних операцій, тому виписані ТТН на придбану продукцію не можна вважати належно оформленими, так як не має можливості дослідити час прибуття -вибуття вантажу, можливого простою, адресу пунктів навантаження та розвантаження, що ставить під сумнів факт перевезення товару.

Крім того, відповідач вказує на неможливість встановлення ланцюга постачання у зв'язку з фактичною відсутністю таких товарів (бітуму нафтового дорожнього та а/бетону), оскільки такі товари постачальником не придбались та не виготовлялись.

Вказує на наявність вироку суду за ч.1 ст. 205 Кримінального кодексу України стосовно директора, бухгалтера ТОВ «ОЛАВІ» та не встановлення факту отримання ПАТ «Облдоррембуд» товарів (робіт,послуг) від ТОВ «ОЛАВІТ».

З підстав вищевикладеного суд вказує наступне.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної у постанові від 11.02.2015 в справі №К/800/1217/13, оцінка господарських операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов укладення конкретного правочину з обов'язковим врахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому, формальні помилки в первинних документах не мають бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та актів наданих послуг дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту та витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Суд не приймає посилання відповідача на неналежно оформлені товарно транспортні накладні, з огляду на те, що правилами ведення податкового обліку не передбачено обов'язковості ведення і зберігання товарно-транспортних накладних на перевезення вантажів автомобільним транспортом для підтвердження обставин щодо правомірності віднесення до складу валових витрат вартості придбаних позивачем ТМЦ.

Відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», обов'язок щодо наявності товарно-транспортної накладної покладено на перевізника та його водія.

Дефектність товарно-транспортних накладних може свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов'язане з дотриманням вимог податкового законодавства, а отже посилання відповідача на відсутність у товарно - транспортних накладних інформації щодо вантажно-розвантажувальних операцій, не приймаються судом до уваги, оскільки це не є підставою для обмеження позивача, як покупця, у праві формувати витрати за умови реальності господарських операцій.

Крім того, Податковий кодекс України не містить норм, відповідно до яких випливало б що відсутність у платника податку документів, що підтверджують транспортування товару (ТТН, подорожних листів, тощо), або наявність таких документів, але складених з порушенням, позбавляє права на нарахування податкового кредиту у складі вартості такого товару.

Навпаки, норми Податкового кодексу містять чіткі, прямі правові норми відповідно до яких підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна (пп. 201.10 ПКУ), яка засвідчує факт придбання платником податку товарів (пп. 198.2 ПКУ), отже Кодекс не містить норм, які б встановлювали додаткову необхідність підтвердження сум, включених до складу податкового кредиту будь-якими іншими документами, окрім податкової накладної, яка повинна містити обов'язкові реквізити, визначені пп.201.1 Кодексу.

Разом з тим, наявність, або відсутність окремих документів, або помилки у їх оформленні, не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів, або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Таким чином, відсутність ТТН, або неналежне її складання, у відповідності до норм ПКУ не тягне за собою наслідки у вигляді позбавлення права на формування сум податкового кредиту від операцій з придбання ТМЦ.

В розумінні ст.16 Податкового кодексу України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

Податковий кодекс України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

Відповідач у акті перевірки вказує на те, що згідно проведеного аналізу даних ІС «Податковий блок» було встановлено, що контрагент позивача - ТОВ «ОЛАВІ» перебуває на податковому обліку в ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київському районі, зареєстрований платником ПДВ та не момент складання акту мав діюче свідоцтво ПДВ. Основний вид діяльності «ТОВ «ОЛАВІ» - 46.90 «неспеціалізована оптова торгівля». Директором та бухгалтером підприємства є ОСОБА_1

Встановлено, що ОСОБА_1 є директором та засновником ряду підприємств: ТОВ «Інвестиційна будівельна компанія «Ніка», ТОВ «АТ МЕДІА ГРУП», ТОВ «ГЛОБАЛТЕХНОТРЕЙД».

Від ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшла інформація від 26.04.2016 року №1759/7/26-55-20-04 стосовно ОСОБА_1, згідно якої, співробітниками ОУ ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві в ході проведення оперативно-розшукових слідчих заходів було встановлено, що по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за ознаками вчинення злочинів передбачених ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 358 КК України відносно ОСОБА_1 22.10.2015 року суддею Печерського районного суду міста Києва винесено вирок, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 205 КК України.

Відповідно до бази даних Єдиного реєстру податкових накладних не встановлено попереднє придбання ТОВ «ОЛАВІ» продукції (робіт) що були реалізовані в період з 01.11.2015 строку по 31.12.2015 рік ПАТ «Облдоррембуд».

З огляду на вищевказане, відповідачем робиться висновок про здійснення ТОВ «ОЛАВІ» діяльності пов'язаної з нереальним постачанням товарів (робіт) послуг та формуванням неправомірної вигоди на користь ПАТ «Облдоррембуд».

Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду. Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов'язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

В матеріалах справи наявна копія вироку Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року по справі №757/31407/15-к, відповідно до якого гр. ОСОБА_1 дійсно визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 205 Кримінального кодексу України, проте, зі змісту вироку вбачається про протиправні дії ОСОБА_1, що виразились у фіктивному підприємництві, тобто придбанню суб'єкту підприємницької діяльності - ТОВ «ГЛОБАЛТЕХНОТРЕЙД» з метою прикриття незаконної діяльності.

Таким чином, посилання відповідача на вирок Печерського районного суду міста Києва є необґрунтованим, оскільки не містить посилань на господарські взаємовідносини позивача з ТОВ «ОЛАВІ», а стосується лише ТОВ «ГЛОБАЛТЕХНОТРЕЙД».

З підстав наведеного, суд також зауважує, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати іншими особами податку до бюджету, від перебування чи неперебування інших платників податків за податковою адресою, а також від господарських та виробничих можливостей платників податків. Правомірність віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту та певних сум до складу витрат з податку на прибуток поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання іншими платниками податків своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками чи іншими платниками податків правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом чи іншими платниками податків податкових зобов'язань. А відтак, за умови невстановлення контролюючим органом наявності схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника чи третіх осіб для одержання платником податків незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Ця позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Частиною 4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Водночас, акт перевірки податкового органу не може свідчити безпосередньо про порушення законодавства без підтвердження жодними доказами, а лише на підстав припущень.

Враховуючи, що позивачем, як доказ здійснення господарської операції в частині придбання у ТОВ «ОЛАВІ» бітуму нафтового дорожнього на суму 1270987,20 грн. (в т.ч. ПДВ у сумі 211831,20 грн.) та а/бетону на суму 1146499,20 грн. (в т.ч. ПДВ у сумі 191083,20 грн.), були надані суду копії первинних документів, які відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» фіксують факт здійснення господарської операції та подальшої її реалізації, суд вважає висновок контролюючого органу про неможливість підтвердження факту реального здійснення таких господарських операцій між позивачем та його котрагентом безпідставним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України, встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо фактичного не здійснення позивачем фінансово - господарських операцій з ТОВ «ОЛАВІ» з поставки бітуму нафтового дорожнього та а/бетону у листопаді та грудні 2015 року, оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджуються належними доказами.

Проте, суд зазначає, що до перевірки позивачем, окрім акту приймання виконаних робіт за листопад 2015 року, не надано ніяких первинних документів на підтвердження отриманні від ТОВ «ОЛАВІТ» послуг з ремонту АБЗ (асфальтобетонного заводу) на загальну суму 537906 грн. у т.ч. ПДВ 89651 грн.

Згідно наданих пояснень головного бухгалтера ПАТ «Облдоррембуд», що знаходяться в матеріалах справи вбачається, що 18 травня 2016 року підприємством було отримано листа ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області за №4681/10/05-15-14-03 від 11.05.2016 року про надання інформації (пояснень та їх документального підтвердження) щодо проведення фінансово-господарської діяльності з ТОВ «ОЛАВІ» у період з 01.11.2015 року по 31.12.2015 року, на що позивач листом у відповідь від 31.05.2016 року за №01/23 частково надав документи, які на той час знаходились у м. Краматорську та які були досліджені під час проведення перевірки.

Згідно з пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України у разі, якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Згідно абзацу 2 п.44.7 ст.44 Податкового кодексу України протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ані позивачем, ані його представником, додаткові документи, до контролюючого органу до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення надано не було та доказів протилежного суду не надано.

Оскільки позивачем було порушено вимоги Податкового кодексу України щодо необхідності надання повної інформації та її документального підтвердження на запити податкового органу у строки, визначені законом, тому у відповідача були наявні підстави для винесення наказів про проведення документальної позапланової перевірки.

Додатково слід зазначити, що згідно з частиною 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статі 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2016 року №/9223 про визначення Публічному акціонерному товариству «Облдоррембуд» суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 582414 грн. за основним платежем та 145603,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Облдоррембуд» до Державної податкової інспекції у м.Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2016 року №2/9223 - задовольнити частково.

Визнати частково протиправним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області від 19.07.2016 року №2/9223.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області від 19.07.2016 року №2/9223 в частині збільшення Публічному акціонерному товариству «Облдоррембуд» суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 582414 грн. за основним платежем та 145603,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

В інший частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області на користь Публічного акціонерного товариства «Облдоррембуд» (84331, Донецька область, м.Краматорськ, вул. Леніна, б. 73, ) судовий збір у розмірі 12114 (дванадцять тисяч сто чотирнадцять) гривень 44 копійок.

Повний текст постанови складено та підписано 19 грудня 2016 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кониченко О.М.