Справа № 821/1331/16
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/1331/16
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кузьменко Н.А.

при секретарі Рябчич А.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

19 вересня 2016 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1І.) до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Херсонській області) з позовними вимогами про зобов'язання вчинити певні дії з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог від 14 грудня 2016 року просить:

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 червня 2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га для ведення садівництва, розташованої на території Херсонської міської ради та надання її у власність та прийняти рішення про затвердження цього проекту землеустрою.

Обґрунтовуючи свою правову позицію позивач зазначила, що в процесі виготовлення землевпорядної документації на земельну ділянку площею 0,0433 га, яка розташована на території Херсонської міської ради вона звернулась до відповідача із запитом від 30 вересня 2015 року про визначення підстав для проходження державної експертизи. У відповідь 04 листопада 2015 року відповідач повідомив, що необхідність проведення державної експертизи відповідає приписам статті 58 Земельного кодексу України, оскільки земельна ділянка розташована на острові Великий Потьомкінський і відноситься до земель водного фонду. Неодноразові звернення позивача до відповідача мали наслідком аналогічні за змістом відповіді. ОСОБА_1 вважає, що земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення про що видано наказ від 07 листопада 2013 року, а також зауважила про відсутність водних обєктів в межах спірної земельної ділянки. З посиланням на норми Земельного кодексу України та ОСОБА_2 проведення державної експертизи землевпорядної документації (затверджено наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004 року) обґрунтовує правомірність своїх вимог. З наведеного позивач робить висновок про наявність правових підстав для постановлення судового рішення про зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позові з урахуванням пояснень до заперечень наданих 24 листопада 2016 року.

Відповідач 18 жовтня 2016 року подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких вимог позивача не визнає з таких підстав. Позивач подавала проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на погодження до Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області. У висновку від 01-848 від 16.12.2016 року Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області зазначило, що проект землеустрою відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» підлягає обовязковій експертизі. В подальшому позивач неодноразово зверталась до Головного управління з заявами про надання розяснень, але на даний час нею так і не виправлено отриманні зауваження та не узгоджено відповідний проект з Міжрегіональним управлінням Держгеокадастру у м. Херсоні та АРК Крим, як наслідок в проектній документації відсутній позитивний висновок на підставі якого виникне право на затвердження проекту землеустрою. Земельна ділянка відносно якої виник спір за приписами ст.4 Водного кодексу України та ст.58 Земельного кодексу України відноситься до земель водного фонду.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечувала посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши представників сторін, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що висновком щодо надання земельної ділянки та погодження землевпорядної документації ОСОБА_1 №01-848 від 16.12.2013 року Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області зазначило наступне. Кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0358, згідно з рішенням Херсонської міської ради від 27.04.1999 року №167 площа земельної ділянки №20 ставить 0,0433 га. Зауваження та пропозиції до землевпорядної документації позначити на кадастровому плані відстань до нормативної прибережної смуги водних обєктів. Відповідно до п.10 висновку необхідно провести державну землевпорядну експертизу.

11 липня 2014 року позивач звернулась на адресу Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області з заявою про надання розяснень, в якій зазначила про отримання від Департаменту екології та природних ресурсів від 60 березня 2014 року за №06-10/7-609 яким розяснено про відсутність необхідності отримання їхнього погодження.

У відповідь Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області листом №01-16-1599 від 23 липня 2014 року з посиланням на ст. 61 Земельного кодексу України та ст.89 Водного кодексу України повідомило позивача про необхідність обовязкової державної експертизи в Держземагентстві України, якщо висновок експертизи буде позитивним ділянка буде зареєстрована та передана у власність ОСОБА_1

30 вересня 2015 року позивач звернулась на адресу Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області з повторною заявою про надання розяснень, в якій зазначила про виконання вимог ст.ст. 59,60,61 Земельного кодексу України при підготовці проекту землеустрою та просила вказати на підставі якої правової норми проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки підлягає обовязковій державній експертизі.

Листом від 04 листопада 2015 року №31-21-7777.9-5340/27-15 позивачу розяснено про необхідність обовязкової державної експертизи на вищезазначену земельну ділянку.

В подальшому 06 травня 2016 року позивач направила на адресу Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області з заявою про погодження проекту в якій просила погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 після виправлення зауважень визначених у п.9 Висновку від 16 грудня 2013 року за №01-848. Додатком до даної заяви є проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га гр. ОСОБА_1 для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок» розташованої на території Херсонської міської ради о. Великий Потьомкінський із земель державної власності сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0356.

У відповідь ГУ Держгеокадастру у Херсонській області листом №К--3571/0-860/6-16-СГ від 20.05.2016 року повідомило позивача, що висновком від 16.12.2016 року №01-848 пунктом 10 передбачено проведення обовязкової державної експертизи проекту землеустрою. З посиланням на п.9 ст.118 Земельного кодексу України відмовило в задоволенні заяви про погодження проекту землеустрою.

07 червня 2016 року позивач направила на адресу Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області з заявою про погодження проекту в якій просила погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 після виправлення зауважень визначених у п.9 Висновку від 16 грудня 2013 року за №01-848 та з урахуванням листа №К--3571/0-860/6-16-СГ від 20.05.2016 року. Додатком до даної заяви є проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га гр. ОСОБА_1 для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок» розташованої на території Херсонської міської ради о. Великий Потьомкінський із земель державної власності сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0356.

У відповідь ГУ Держгеокадастру у Херсонській області листом №К--4381/0-1000/6-16-СГ від 15.06.2016 року повідомило позивача про необхідність проведення обовязкової державної експертизи на відповідну земельну ділянку.

07 липня 2016 року позивач направила на адресу ГУ Держгеокадастру у Херсонській області заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га на території Херсонської міської ради на острові Великий Потьомкінський для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок» з додатками аналогічними заявам 06.05.2016 та 07.06.2016.

У відповідь ГУ Держгеокадастру у Херсонській області листом №К--6010/0-1390/6-16-СГ від 02.08.2016 року повідомило позивача про відсутність дій по усуненню викладених в листі №К--4381/0-1000/6-16-СГ від 15.06.2016 року.

Позивач не погодилась з позицією відповідача про необхідність проведення обовязкової державної експертизи на відповідну земельну ділянку та звернулась до суду.

Вирішуючи спір суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ст. ст. 19 та 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

На підставі ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні обєкти) на території України становлять її водний фонд.

Частиною 2 названої статті Кодексу визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні обєкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами (п. «а» ч.1 ст.58 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України та ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності, взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Частиною 4 названої статті Кодексу встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації обєктів портової інфраструктури та інших обєктів водного транспорту.

Таким чином, за змістом наведених норм права, землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88 - 90 Водного кодексу України.

Так, згідно ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Обєкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, з урахуванням конкретної ситуації.

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Закону України Про землеустрій.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними обєктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України, та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 Земельного кодексу України, стаття 88 Водного кодексу України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року за № 486 Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей 59, 83, 84 Земельного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-52цс15.

В матеріалах справи знаходиться проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га громадянці ОСОБА_1 для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок» розташованої на території Херсонської міської ради, острів Великий Потьомкінський із земель державної власності сільськогосподарського призначення кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0356. В документах якого міститься висновок Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області від 16 грудня 2013 року №01-848 щодо надання земельної ділянки та погодження землевпорядної документації ОСОБА_1, однак земельна ділянка визначена в ньому має кадастровий номер :01:001:0358.

Тобто позивач виготовила проект землеустрою на іншу земельну ділянку :01:001:0356) ніж та на відносно якої прийнято висновок №01-848 від 16.12.2013 року.

Згідно з абз. 5 ч.1 ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають: проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів.

Позивач, в якості обґрунтування для не проведення обовязкової державної експертизи, надав відповідь Департаменту екології та природних ресурсів №06-10/7-609 від 06 березня 2014 року, за якою земельна ділянка знаходиться на землях сільськогосподарського призначення на відстані 49 метрів від річки Конка, розмір прибережної захисної смуги якої становить 25 метрів.

Однак з доданих до проекту землеустрою картографічних даних вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0356 жодним чином не може межувати з річкою Конка, оскільки знаходиться безпосередньо на березі річки Старий Дніпро та на певній відстані від річки Прогной.

Всі документи та матеріали надані позивачем стосуються саме земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0356.

05 грудня 2016 року в момент розгляду справи в суді, позивач звернулась з заявою про надання розяснень до сектору у Херсонській області та м. Севастополі Державного агентства водних ресурсів України в якій просила розяснити наступні питання: чи маю я отримувати у Вас погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0433 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Херсонської міської ради м. Херсона для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок», розташованої на острові Великий Потьомкінський кадастровий номер :01:001:0358.

У відповідь Сектор у Херсонській області та м. Севастополі Державного агентства водних ресурсів України листом №8068/ХС/30-16 від 07 грудня 2016 року повідомив, що погодженню з Сектором підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель водного фонду.

05 грудня 2016 року в момент розгляду справи в суді, позивач звернулась з заявою про надання розяснень до сектору у Херсонській області та м. Севастополі Державного агентства водних ресурсів України в якій просила розяснити наступні питання: чи відноситься до земель водного фонду земельна ділянка орієнтовною площею 0,0433 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Херсонської міської ради м. Херсона для ведення садівництва у садівничому товаристві «Ранок», розташованої на острові Великий Потьомкінський кадастровий номер :01:001:0358.

У відповідь Сектор у Херсонській області та м. Севастополі Державного агентства водних ресурсів України листом №8069/ХС/30-16 від 07 грудня 2016 року повідомив, що територіальний орган Держводагентства не є розпорядником відомостей про землі та їх цільове призначення. Одночасно позивача повідомлено, що запроектована до відведення земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0358 згідно Публічної кадастрової карти України знаходиться у приватній власності з цільовим призначенням 01.05 (згідно з кодом КВЦПЗ землі сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва), має площу 0,0671 га та розміщена на острові Карантинний Херсонської області, що не відповідає інформації наведеній у заяві.

Як встановлено матеріалами справи, жодної документації відносно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0358 не виготовлялось, обовязкова державна експертиза відносно неї не проводилась, а викладені відносно неї зауваження не усувались, доказів протилежного сторони суду не надали.

Оскільки позивач не виконала ніяких дій по відношенню до земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0358, не усунула недоліків викладених відносно землевпорядної документації до цієї земельної ділянки в висновку №01-848 від 16.12.2013 року, суд не знайшов ознак протиправності в діях відповідача, а відтак не знайшов підстав для зобов'язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 червня 2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0433 га для ведення садівництва, розташованої на території Херсонської міської ради та надання її у власність та прийняття рішення про затвердження цього проекту землеустрою.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обовязковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що «відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом».

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява N 30856/03§43) суд наголошує, що «вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ... Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам».

Позивач належними доказами не підтвердив правомірність своїх вимог, натомість наявні в матеріалах справи докази дають суду підстави для висновку про правомірність дій відповідача.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 КАС України.

На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 15 грудня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 11, 14, 71, 86, 94, 158 163 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 19 грудня 2016 року.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 6.2.1.