Справа № 815/5044/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5044/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

суддів: Потоцької Н.В., Єфіменка К.С.

за участю секретаря: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі:

Міністр оборони України,

Міністерство оборони України: Добров Ю.І. (представник за довіреністю)

Військова частина НОМЕР_1 Карташева Л.О. (представник за довіреністю)

Військова частина НОМЕР_2 Сорока Є.В. (представник за довіреністю)

третя особа:

Державна казначейська

служба України: не з`явилася

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого наказом Міністра оборони України № 428 від 13.05.2016 р. (п. 3), стягнення грошових коштів на відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 грудня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Міністра оборони України, оформлене наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п. 3);

зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити капітану І рангу ОСОБА_2 грошове забезпечення, визначене ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» по займаній ним посаді в Командуванні ВМС ЗС України за період з 26.06.2016р. по дату набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу Міністра оборони України №428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р., до складу якого входять: посадовий оклад, оклад за військове звання; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразові додаткові види грошового забезпечення;

зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за 46 календарних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік (з 18.07.2016 по 01.09.2016), до складу якого входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразові додаткові види грошового забезпечення;

стягнути з Міністерства оборони України на користь позивача грошові кошти на відщкодування завданої йому протиправним рішенням Міністра оборони України моральної шкоди у розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень;

стягнути з Міністерства оборони України на користь позивача грошові кошти на відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у вигляді витрат, понесених ним та членами його сім`ї при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його та челів його сім`ї внаслідок протиправного рішення Міністра оборони України, що станом на 20.10.2016р. складає 1440,31 грн. (одна тисяча чотириста сорок гривень 31 коп.), з яких транспортні витрати 640,31 грн. (шістсот сорок гривень 31 коп.), витрати на найм житлового приміщення під час перебування у м.Києві 800,00 грн. (вісімот гривень 00 коп.)(т.1, а.с. 4-7; 71).

Під час судового розгляду до участі у справі залучено в якості відповідачів військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015р. його поновлено на військовій службі з 08.10.2009р. та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. 25.07.2014р. Одеським апеляційним адміністративним судом винесено постанову в адміністративній справі № 2а-6803/09/1570, якою з урахуванням вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено виплату грошового забезпечення за 13 років безперервної військової служби в період з 30.10.2002р. по 20.05.2015р. включно. 13.05.2016 р. Міністром оборони України видано наказ № 428 (по особовому складу) про звільнення позивача у відставку, однак відповідачами не вжито всіх заходів, спрямованих на його реалізацію, з метою повного забезпечення позивача грошовим та матеріальним забезпеченням на день виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Позивач зазначає, що наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. є нереалізованим до того часу, поки позивачу не виплачено всі належні йому виплати згідно законодавства. Також позивач вказав, що з 26.06.2016р. йому припинено виплату грошового забезпечення по займаній ним посаді, що спричиняє зменшення розміру його пенсії за вислугу років.

Від Міністра оборони України, Міністерства оборони України надійшли заперечення на адміністративний позов (т.1, а.с. 73-77), в яких відповідачі зазначили, що наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. в частині щодо позивача (п.3 наказу) прийнятий на підставі документів на звільнення, направлених Командуванню Військово-Морських Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування. При цьому вказано, що всі розрахунки з позивачем з урахуванням вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 р., повинна здійснювати військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходить службу та перебуває на фінансовому забезпеченні. При цьому наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 є підставою для командира військової частини НОМЕР_1 для проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у відставку. Таким чином, на думку відповідачів, Міністром оборони України прийнято законне та обґрунтоване рішення про звільнення позивача, будь-які підстави для скасування рішення, викладеного у наказі № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п.3), відсутні, а доводи позивача не відповідають положенням чинного законодавства України, які регулюють порядок звільнення та проведення розрахунків зі звільненими з військової служби особами. Також зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Від військової частини НОМЕР_1 надійшли письмові пояснення (т.1, а.с.118-120), в яких зазначено, що командувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України були прийняті та доведені до відома позивача рішення щодо не виключення його зі списків особового складу військової частини та з метою виплати компенсації за вимушений прогул за період з 30.10.2002р. по 25.07.2014р., вихідної допомоги при звільненні повідомлено позивача про необхідність надання реквізитів карткового рахунку банківської установи, однак останній відмовився від його надання та отримання коштів. Крім того, посилаючись на п.5 ч.1 ст.22 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яким передбачено, що граничний вік перебування на службі для військовослужбовців, які проходять службу під час особливого періоду, складає не більше 60 років, представник в судовому засіданні зазначив, що поновлення позивача на військовій службі суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа - Державна казначейська служба України явку представника до судового засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015р., який прийнято на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р., скасовано, зокрема, наказ Міністра оборони України від 17.08.2009р. № 666 про звільнення з військової служби у запас за п. "в" (за віком) ч.7 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" капітана 1 рангу ОСОБА_1 , поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009р. та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (т.1, а.с. 11, 42).

Згідно наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 88 (по стройовій частині) від 14.05.2015р. позивача з 14.05.2015р. зараховано до списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та поставлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 та фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 (т.1, а.с.130).

Згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 р. позивач вважався таким, що 20.05.2015р. прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків (т.1, а.с. 131).

Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №85 (по стройовій частині) від 29.04.2016р. позивач вибув у чергову відпустку за 2015 рік терміном 46 діб (з урахуванням святкових днів) з 04.05.2016р. по 18.06.2016р. (т.1, а.с. 133).

Відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 141 (по стройовій частині) від 16.07.2016р. позивач вибув у чергову відпустку за 2016 рік терміном 46 діб (з урахуванням святкових днів) з 18.07.2016р. по 01.09.2016р. (т.1, а.с. 132).

Наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. відповідно до ч. 7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч.8 цієї ж статті капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) (п. 3 наказу) (а.с. 79).

Позивач, не погоджуючись з рішенням Міністра оборони України, оформленим наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п. 3), просить визнати його протиправним та скасувати.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Згідно п. «б» ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особи офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.

Згідно з ч.9 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.12.1 Інструкції № 170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р. (далі - Положення № 1153/2008).

Згідно п.233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За змістом ч.2 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлюються, зокрема, такі військові звання (корабельні): старший офіцерський склад: капітан 3 рангу, капітан 2 рангу, капітан 1 рангу; вищий офіцерський склад: контр-адмірал, віце-адмірал, адмірал.

Пунктом 225 Положення № 1153/2008, зокрема, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється на підставах, передбачених пунктом 2 частини третьої, частинами шостою і сьомою статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) включно за всіма підставами Міністром оборони України.

Згідно підпункту 14 п.10 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26.11.2014 р. (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730), Міністр призначає на посаду та звільняє з посади в установленому порядку військовослужбовців.

Згідно з пунктом 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, підставою для видання наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п. 3) послугували документи на звільнення, направлені Командуванням ВМС України (військова частина НОМЕР_1 ) на адресу Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 04.05.2016 р. (вих. №154115/1/1323), а саме: рапорт на звільнення з військової служби за станом здоров`я, написаний ОСОБА_1 , аркуш бесіди підписаний позивачем, подання на звільнення, свідоцтво про хворобу № 889 та розрахунок вислуги років (т.1, а.с. 78-93).

Таким чином, рішення Міністра оборони України, оформлене наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п. 3), прийнято з підстав, передбачених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України та іншими нормативно-правовими актами, відтак відсутні правові підстави для його скасування.

При цьому суд вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу для скасування наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. (п. 3) на ті обставини, що до моменту його прийняття постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі № 2а-6803/09/1570 не виконано, оскільки останні не ґрунтуються на приписах чинного законодавства. Розрахунки з позивачем відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008р. (далі Інструкція № 260), здійснюються військовою частиною, в якій позивач проходить службу та перебуває на фінансовому забезпеченні. Оскаржуваний наказ є підставою для нарахування та проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у відставку.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити капітану І рангу ОСОБА_2 грошове забезпечення, визначене ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» по займаній ним посаді в Командуванні ВМС ВС України за період з 26.06.2016р. по дату набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р., до складу якого входять: посадовий оклад, оклад за військове звання; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразові додаткові види грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Інструкцією № 260, визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Відповідно до п. 1.9 Інструкції № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Позивач перебував на всіх видах забезпечення та фінансового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 та у військовій частині НОМЕР_2 , відтак з урахуванням вищенаведених приписів останні повинні були нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення, визначене чинним законодавством, при звільненні з військової служби.

Згідно п.37.1.1 Інструкції № 260 особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які до дня отримання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби займають посади, на які були призначені, - до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за один місяць з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення (з урахуванням пункту 37.2 цієї Інструкції). У межах установлених цим підпунктом строків, зазначеним військовослужбовцям, які не здали справи і не склали обов`язки за посадою до дня одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення, грошове забезпечення виплачується за період здавання справ і обов`язків за посадою.

Згідно абзацу 3 п. 242 Положення № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач не надавав згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. є підставою для військової частини НОМЕР_1 для виплати грошового забезпечення та всіх виплат, передбачених законодавством, позивачу при звільненні з військової служби.

Судом встановлено, що наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. надійшов до військової частини НОМЕР_1 25.05.2016р., виплата грошового забезпечення позивачу не здійснювалась з 26.06.2016р. протилежного не доведено та не спростовано належними та допустимими доказами відповідачами.

У період з 25.05.2016р. по 09.11.2016р. військовою частиною не приймалось наказу по стройовій частині на виконання наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. з метою передачі позивачем справ та посади.

09.11.2016р. Військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ № 227 (по стройовій частині) на виконання наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р., яким позивачу надано дві доби з 10.11.2016р. для здачі справ та посади (т.2, а.с.39).

14.11.2016р. наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 230 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято зі всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси (т.2, а.с. 37).

Згідно довідок-розрахунків про грошове забезпечення та інші доходи ОСОБА_1 від 12.12.2016р. (вих. № 139/630), наданих до суду військовою частиною НОМЕР_2 та військовою частиною НОМЕР_1 розмір грошового забезпечення та інших виплат за період з липня 2016р. по 14.11.2016р. становить 48059,93 грн. до виплати (т. 2, а.с. 22, 38).

З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити капітану І рангу ОСОБА_2 грошове забезпечення, визначене ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» по займаній ним посаді в Командуванні ВМС ВС України за період з 26.06.2016р. по 14.11.2016р. у розмірі 48059,93 грн. (сорок вісім тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 93 коп.) до виплати.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за 46 календарних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік (з 18.07.2016 по 01.09.2016), до складу якого входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразові додаткові види грошового забезпечення, суд зазначає, що судом при вирішенні питання про зобовязання військових частин нарахувати та виплатити грошове забезпечення у розмірі 48059,93 грн. враховано в тому числі грошове забезпечення за 46 календарних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік (з 18.07.2016 по 01.09.2016).

Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошових коштів на відшкодування завданої йому протиправним рішенням Міністра оборони України моральної шкоди у розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи зазначені позовні вимоги, у письмових поясненнях (т.2, а.с. 64), позивач наголошує, що відповідачами його, кадрового офіцера Збройних Сил України з вищою академічною військовою освітою, фактично було змушено самостійно вивчати не лише процедуру судового процесу, але й усі необхідні галузі права, що потребувало від нього протягом тривалого часу, починаючи з 2002 року по теперішній час, дуже великих зусиль як розумового, так і фізичного характеру, що порушило його звичний спосіб життя. Позивач зазначає, що, захищаючи свої права в суді, займався тим, чим він як професійний військовослужбовець, офіцер-інженер корабельної служби за внутрішнім покликанням займатись не повинен. Позивач зазначає, що він зазнав свого роду моральне насильство, яке протягом останніх чотирнадцяти років відчував на собі як він, так і члени його сім`ї, які вимушено були втягнуті у вищевказані процеси та надавали допомогу позивачу, що спричинило глибокі моральні страждання, які знайшли психологічний прояв.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 8 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту «d» Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: «Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: «Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію».

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа «Бушемі проти Італії», рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стосовно розміру моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб відповідачів військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , то суд зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (спів розмірності), виваженості та справедливості.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, вважає обґрунтованими та такими, що частково підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно відшкодування йому моральної немайнової шкоди у розмірі 5 000 (п`ять) тисяч гривень, яку належить стягнути на користь позивача з військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 солідарно. Такого висновку суд дійшов, зважаючи на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивача, членів його сім`ї та з урахуванням не вчинення у встановлені строки зазначеними відповідачами покладених на них чинним законодавством алгоритму дій щодо звільнення позивача та здійснення йому належних при цьому виплат.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошових коштів на відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у вигляді витрат, понесених ним та членами його сім`ї при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його та членів його сім`ї внаслідок протиправного рішення Міністра оборони України, що станом на 20.10.2016р. складає 1440,31 грн. (одна тисяча чотириста сорок гривень 31 коп.), з яких транспортні витрати 640, 31 грн. (шістсот сорок гривень 31 коп.), витрати на найм житлового приміщення під час перебування у м.Києві 800,00 грн. (вісімот гривень 00 коп.), в зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованість, зазначаючи наступне.

Обов`язковою умовою задоволення позовних вимог є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З наданих позивачем в якості доказів на підтвердження вищевказаних позовних вимог копій проїзних документів №№ 411819, 553423, оформлених на ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_4 ), та квитанції до прибуткового ордера № 498 від 04.10.2016р. вбачається, що вказана особа прямувала з Одеси до Києва та повернулась до Одеси, проживаючи у період з 02.10.2016р. по 04.10.2016р. у Києві (т.1, а.с. 252), однак жодним чином не доводять обставин, на які посилається позивач, щодо понесення ним та членами його сім`ї витрат при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його та членів його сім`ї внаслідок протиправного рішення Міністра оборони України.

Заявивши вказані вимоги, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що зазначені витрати будь-яким чином пов`язані з рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача Міністерства оборони України, які він вважає протиправними, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства с захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами частин 1, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з наведеного, враховуючи встановлені судом обставини, з метою відновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого наказом Міністра оборони України №428 від 13.05.2016 р. (п. 3), стягнення грошових коштів на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, - задовольнити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити капітану І рангу ОСОБА_2 грошове забезпечення, визначене ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» по займаній ним посаді в Командуванні ВМС ВС України за період з 26.06.2016р. по 14.11.2016р. у розмірі 48059,93 грн. (сорок вісім тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 93 коп.) до виплати.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошові кошти на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 5 000 (п`ять) тисяч гривень солідарно.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 16.12.2016 р.

Головуючий суддя Самойлюк Г.П.
Суддя Потоцька Н.В.
Суддя Єфіменко К.С.