Справа № 801/1838/13-а
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" грудня 2016 р. м. Київ К/800/33714/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),

Олексієнка М.М.

Пасічник С.С.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта Автономної Республіки Крим про скасування рішення,

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта Автономної Республіки Крим (далі - Управління ПФУ) на постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 13 березня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: визнати протиправними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 4 лютого 2013 року №50, №51, №52, №53 в сумі 12220,03 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 13 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2013 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта від 4 лютого 2013 року №50, №51, №52, №53.

У касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Справа вирішується в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутні клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судами встановлено, що Управлінням було проведено планову документальну перевірку позивача, за результатами якої було складено Акт №3ф від 21 січня 2013 року.

Зі змісту Акту вбачається, що позивачем порушено пункт 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464 від 8 липня 2010 року (далі - Закон № 2464), в результаті чого йому донараховано фонд оплати праці на суму 4900,0 грн.; загальний оподатковуваний дохід, з якого утримується єдиний внесок на суму 4900,0 грн.; єдиний внесок на суму 1827,70 грн., в тому числі за ставкою 34,70% - 1700,30 грн. та за ставкою 2,6 % - 127,40 грн.

На підставі даного акту Управлінням відносно позивача прийняті рішення :

- №50 про застосування фінансових санкцій за приховування (заниження) страхувальником сум заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, в сумі 3664,00 грн. (пункт 3 частини 9 статті 106 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV));

- №51 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не нарахованих та не сплачених страхових внесків в сумі 1906,28 грн. (пункт 4 частини 9 статті 106 Закону №1058-IV);

- №52 про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності з персоніфікованого обліку в сумі 3810,82 грн. (пункт 5 частини 9 статті 106 Закону №1058-IV);

- № 53 про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності з персоніфікованого обліку в сумі 2839,20 грн. (пункт 5 частини 9 статті 106 Закону №1058-IV).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта від 4 лютого 2013 року про застосування фінансових санкцій на підставі пунктів 3-5 частини 9 статті 106 Закону №1058-IV є протиправними, оскільки зазначені норми Закону втратили чинність з 1 січня 2011 року згідно із Законом 2464-VI і не діяли на дату прийняття відповідачем оскаржуваних рішень.

Згідно із пунктами 3, 4, 5 частини 9 статті 106 Закону № 1058-ІV (у редакції чинній на час, за який донараховано страхові внески) за приховування (заниження) страхувальником суми заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, накладається штраф у розмірі всієї суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу), а в разі повторного протягом року такого порушення - штраф у триразовому розмірі суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу). За донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми. За подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, до територіальних органів ПФУ накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Проте, з набранням чинності з 1 січня 2011 року Законом № 2464-VI вище згадана норма матеріального права із закону була виключена.

Разом з тим абзацом 5 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2464-VI передбачено, що стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Відповідно до абзацу 6 цього ж пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження порядку стягнення та контрольних функцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, передбачених законодавством, чинним до 1 січня 2011 року, поширюється лише на заборгованість зі сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, які були нараховані та/або не сплачені до зазначеної дати. Питання ж відповідальності страховиків, не пов'язані із такою заборгованістю, знаходяться поза межами регулювання, зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI.

Таким чином, нарахування після 1 січня 2011 року Управлінням на підставі пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-ІV штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності, граничний строк подання якої настав до цієї дати, є протиправним.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України була викладена у постанові від 04 червня 2013 року (справа №21-170а13).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів щодо протиправності рішень від 4 лютого 2013 року №52, №53 якими застосовані санкції на підставі пункту 5 частини 9 статті 106 Закону № 1058-IV.

Разом з тим, проаналізувавши наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що заборгованість у зв'язку з несплатою страхових внесків, а відтак і накладені штрафні санкції, які виникли до 1 січня 2011 року, мають бути застосовані (стягнуті) і після 01 січня 2011 року, оскільки зазначені заборгованість і штрафні санкції виникли в період дії пунктів 3, 4 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка втратила чинність, тобто відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення зазначеної заборгованості.

Отже, висновки судів щодо необґрунтованості рішень Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта Автономної Республіки Крим від 4 лютого 2013 року №50, №51 якими до позивача застосовано санкції на підставі пунктів 3, 4 частини 9 статті 106 Закону № 1058-IV у зв'язку з втратою чинності вказаною нормою є неправильними.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України була викладена у постановах від 20 листопада 2012 року (№ 21-367а12), 04 червня 2013 року (№ 21-170а13), від 03 червня 2014 року (№ 21-172а14) та 07 жовтня 2014 року (№ 21-269а14).

Суди, обмежившись висновком про те, що Управлінням під час прийняття рішень від 4 лютого 2013 року №50, №51 неправомірно застосовано норми законодавства, які на момент прийняття оскаржуваних рішень втратили чинність, не перевірили правомірність встановлених Управлінням порушень, викладених в Акті перевірки №3 від 21 січня 2013 року, що стали підставою для прийняття рішень від 4 лютого 2013 року №50, №51 та не встановлювали факт заниження позивачем сум фактичних витрат на оплату праці, який виявлений Управлінням у ході перевірки.

Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то в силу частини четвертої статті 227 цього Кодексу прийняті ними рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 13 березня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2013 року в частині визнання протиправними та скасування рішень Управління Пенсійного фонду України в місті Ялта від 4 лютого 2013 року №50 , №51 скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 13 березня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

М.М. Олексієнко

С.С. Пасічник