Справа № 815/4581/16
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4581/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 164 від 29.08.2016 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_7, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_7, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - Відповідач або ГУ ДМС України в Одеській області), в якому зазначив, що 2016 році він звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 02.09.2016 року він отримав повідомлення № 378 від 29.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМС в Одеській області № 164 від 29.08.2016 року.Позивач вважає дане рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки воно приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Також, позивач зазначає, що висновок про відмову в оформлені документів є необґрунтованим, оскільки позивач при зверненні посилався на загрозу переслідувань в Пакистані з релігійних причин, як християнина, з боку радикальних представників мусульманської більшості, що може бути підставою для надання захисту на Україні, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».Таким чином, на думку позивача, заява не може бути визнаною очевидно необґрунтованою та підлягала розгляду за повною процедурою.

Крім цього, позивач вказує, що його побоювання, як активного члена християнської громади, стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, оскільки переслідування в Пакистані представників християнської меншості підтверджується інформацією по країні походження.

Таким чином, позивач вважає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області у справі позивача є передчасним, неправомірним і прийнятим без урахування всіх обставин справи, тому адміністративний позовом підлягає задоволенню.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви-анкети вимогам п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Також відповідач зазначає, що 19.02.2016 року позивач вперше звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області. За результатами детального розгляду заяви було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. 11.08.2016 року позивач повторно звернувся до органу міграційної справи з відповідною заявою, але позивачем не зазначено нової історії свого переслідування на Батьківщині, яка була б відмінна від історії під час першого звернення за захистом.

Також, представник відповідача зазначає, що проведеним аналізом особових справи шукача захисту спостерігається низка суттєвих розбіжностей у викладеній ним історії ймовірного переслідування на Батьківщині, що вказує на її недостовірність та зловживання ним процедурою набуття міжнародного захисту з метою отримання фактичної легалізації на території України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є громадянином Пакистану, уродженцем - провінції Пенджаб, район Гуджранвала, м. Гуджранвала, постійно проживав у м. Сіалкот. За національністю - пенджабі, за віросповіданням - християнин, католик.

Вперше позивач звернувся до компетентних органів з заявою про надання йому статусу біженця 19.02.2016 року.

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 21.03.2016 року № 54 з посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року по справі № 815/1544/16в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 54 від 21.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії, - відмовлено. Постанова набрала законної сили 21.06.2016 року

Відповідно до ч 1. ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені вищевказаними рішенням суду не доказуються.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року встановлено, що позивач покинув країну походження у грудні 2015 року, а саме: повітряним шляхом по туристичній візі, авіарейсом Лахор (Пакистан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (Російська Федерація). У лютому 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності побоюваннями за своє життя через релігійні переслідування з боку мусульман та пошуком життя в Україні. На територію України ОСОБА_7 потрапив нелегально 25.12.2015 року. За наданням захисту позивач звернувся лише 19.02.2016 року, тобто лише через 2 місяці після прибуття на територіюУкраїни.

21.03.2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2016ОD0030 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Пакистану ОСОБА_7 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також в постанові суду встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Пакистану, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Крім того, як встановлено судом, з Пакистану ОСОБА_7 вибув у грудні 2015 року до Російської Федерації. На території Російської Федерації позивач перебував на протязі 20 днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Також суд погодивсяз доводами відповідача відносно того, що неможливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки згідно зі ст. 29 Закону Російської Федерації «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Крім того, у вказаній постанові судом зазначено, що додатково негативним елементом клопотання про надання міжнародного захисту є інформація отримана Державною прикордонною службою, згідно з якою 03.03.2016 року, ОСОБА_7 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України. Вказаний факт свідчить про зловживання процедурою та її використання в своїх інтересах.

Таким чином, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року по справі № 815/1544/16 суд встановив, що надана позивачем історія про переслідування не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту та особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

11.08.2016 року позивач, ОСОБА_7, вважаючи, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 83-88).

За результатами розгляду особової справи громадянина Пакистану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, працівниками управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складений висновок про те, що заява громадянина Пакистану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, є очевидно необґрунтованою за відсутності умов, зазначених пунктами 1, 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, якіпотребують додаткового або тимчасового захисту» та доцільним, на підставі п. 6 ст. 8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів, для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 147-158).

29.08.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ № 164 про відмову в оформленні документів для вирішенні питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захистустосовно гр.. Пакистану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2016OD0130 (а.с. 159).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка звертається щодо набуття статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що як і в перший раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає побоювання стати жертвою переслідування як активного члена християнської громади. Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 року, яка набрала законної сили.

Також позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.

Таким чином, заявлена позивачем інформація стосовно переслідувань за ознаками віросповідання католицизму в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, як при першому зверненні так і при другому, позивач повідомив, що в Пакистані залишились його рідні - батько, мати, брат та дві сестри, які теж, сповідують католицизм, продовжуються відвідувати церкву та жодний утисків з боку представників мусульманського віросповідання не зазнають та не зазнавали, і жодних доказів погроз немає.

Також, різняться показання позивача щодо фізичного насилля, яке застосовувалось по відношенню до нього, під час першого зверненні позивач зазначає, що підставою виїзду з країни стали проблеми через релігію, мусульмани казали, що можливо щось йому зроблять, крім того у протоколі співбесіди у серпні 2016 року позивач повідомив, що одного разу його з другом зупинили невідомі та побили, на його думку це трапилось через його приналежність до християнства.

Таким чином, позивач не зазначає конкретних випадків насильства щодо нього та ґрунтуються лише на здогадках останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Разом з тим, в судовому засіданні позивачем надано копію довідки, яка видана католицькою церквою Святого Йозефа від 01.12.2016 року, з завіреним приватним нотаріусом перекладом на українську мову, про те, що ОСОБА_6 є християнином та належить до католицької спільноти церковного приходу.

Проте, надана не завірена належним чином копія довідки не є доказом того, що позивач зазнавав переслідувань чи утисків за релігійними ознаками. Крім того, довідка видана на ім'я ОСОБА_6, а позивачем по даній справі є ОСОБА_7, жодних пояснень щодо цих невідповідностей ні позивачем ні його представником суду надано не було.

Також, як під час першого звернення так і під час другого причинами звернення до міграційної служби позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України. Тому, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує є безпідставними, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Пакистані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Разом з тим, ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи ввищевикладене, суд дійшов до висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 164 від 29.08.2016 рокує правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 164 від 29.08.2016 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_7, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 16 грудня 2016 року

Суддя О.А. Левчук

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 164 від 29.08.2016 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_7, в повному обсязі.

16 грудня 2016 року.