Справа № 807/2403/15
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Справа № 876/5017/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Ліщинський А.М.,

судді Запотічний І.І.,

секретаря судового засідання Гнатик А.З.

за участю

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідача 1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 року у справі № 807/2403/15 за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Рахівського РВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області третя особа: Тячівський РВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування наказу №253 о/с від 06.11.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

07.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (відповідач 2), Рахівського РВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (відповідач 3), третя особа без самостійних вимог: Тячівський РВ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (третя особа) в якому просив визнати нечинним та скасувати наказ №253 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення позивача з посади заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України; зобов'язати відповідача 1 та відповідача 2 поновити позивача на службі і видати наказ про прийняття на службу до Тячівського районного відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на попередню посаду або рівнозначну тій, яку позивач обіймав проходячи службу в міліції в межах Головного управління Національної поліції в Закарпатській області; виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача 1 виплатити 50000,00 грн. компенсації за завдану моральну шкоду.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області №253 о/с від 06.11.2015 року. Зобовязано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області поновити ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 06.11.2015 року. Зобов'язано Рахівський РВ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (м. Рахів, вул. Шевченка, 3, ) виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 06.06.2016 року в сумі 7890,46 (сім тисяч вісімсот дев'яносто гривень сорок шість копійок) грн. з відрахуванням податків та зборів.

Не погодившись із викладеними у вищевказаній постанові суду першої інстанції висновками, відповідач 1 подав апеляційну скаргу і просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм діючого законодавства, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Наголошує на тому, що наказ №253 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача є законним та таким, що прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства України. Просить прийняти нову постанову якою відмовити в задоволенні позову.

Разом з тим рішення суду першої інстанції оскаржив і позивач. Вважає рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо зобовязання управління МВС України в Закарпатській області та Головного управління Національної поліції в Закарпатській області видати наказ про прийняття на службу до Тячівського РВ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на попередню посаду або рівнозначну тій, яку позивач обіймав проходячи службу в міліції в межах ГУ Національної поліції в Закарпатській області та відмови у відшкодуванні завданої моральної шкоди незаконним. Просить змінити постанову суду першої інстанції, і постановити рішення яким визнати незаконним та скасувати наказ начальника УМВС України в Закарпатській області №253 о/с від06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника районного відділу начальника міліції громадської безпеки Рахівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області на підставі п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Зобовязати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області видати наказ про прийняття на службу до Тячівського РВ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на попередню посаду або рівнозначну тій, яку позивач обіймав проходячи службу в міліції в межах ГУ Національної поліції в Закарпатській області. Зобовязати управління МВС України в Закарпатській області виплатити 50000,00 гривень в якості компенсацію за завдану шкоду. В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач 1 в судовому засіданні підтримує свою апеляційну скаргу і заперечує скаргу позивача.

Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача 1 і просить її відхилити. Свою скаргу просить задовольнити повністю.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Судом встановлено, що позивача 20.10.1998 року було прийнято на службу в органи внутрішніх справ. З серпня 2013 року по грудень 2014 року позивач керував навчальним центром підготовки працівників ОВС відповідача 1, а після реорганізації працював заступником начальника міського відділу - начальником міліції громадської безпеки Мукачівського міського відділу (з обслуговування міста Мукачева та Мукачівського району) відповідача 1.

25.09.2015 року наказом відповідача 1 № 200 о/с "По особовому складу" позивача було призначено на посаду заступника начальника районного відділу - начальником міліції громадської безпеки відповідача 3. Разом з тим, наказом відповідача 1 "По особовому складу" від 06.11.2015 року № 253 о/с, згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади начальника міліції громадської безпеки відповідача 3 (а.с. 12). Зі змістом наказу від 06.11.2015 року № 253 о/с позивач був ознайомлений 12.11.2015 року, про що свідчить його підпис на даному наказі

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ" було ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі відповідача 1. У відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 "Про організаційно-штатні питання" було визначено такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач 1 з 06.11.2015 року перебуває в стані припинення, однак, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

З наказу від 06.11.2015 року № 253 о/с вбачається, що позивача було звільнено із займаної посади згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Разом з тим, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначає те, що працівники вважаються попередженими саме про можливе наступне вивільнення, при цьому суд констатує, що даною нормою не передбачено обов'язкового вивільнення всіх працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ після спливу трьохмісячного терміну.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, відповідач 1 зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач 1, при прийнятті наказу від 06.11.2015 року № 253 о/с, яким було звільнено позивача із займаної посади, не тільки жодним чином не обґрунтував відсутність можливості подальшого його перебування на службі, але й не перевірив можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції, з врахуванням наступного.

У відповідності до доповідної записки від 23.09.2015 року зазначено, що за результатами вивчення питання щодо переміщення по службі у порядку ротації, беручи до уваги професійні знання, ділові моральні якості позивача та з метою забезпечення належного контролю за процесами управлінської діяльності в підрозділах міліції громадської безпеки відповідачем 3 було запропоновано призначити позивача на посаду заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки відповідача 3. З службової характеристики від 12.11.2015 року вбачається, що позивач за час служби в органах внутрішніх справ характеризується позитивно, зарекомендував себе грамотним, ініціативним, дисциплінованим керівником, при вирішенні службових питань проявляв наполегливість та професіоналізм, сумлінно ставився до виконання службових обов'язків, вимогливий до себе та підлеглих, на належному рівні здійснював службову та фінансово-господарську діяльність, за характером спокійний, вимоги службової дисципліни розумів правильно, дотримувався їх, добре володіє вогнепальною зброєю та прийомами самозахисту, неодноразово заохочувався керівництвом ДДСО про МВС України, відповідачем 1 та УДСО при УМВС. За період проходження служби в органах внутрішніх справ позивач заохочувався 45-ть разів.

В Постанові Верховного Суду України №21-204во08 від 18.03.2008 року зазначено, що будь-яка публічна служба є державною службою. Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу". Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України. Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням). До таких законодавчих актів належать, зокрема, Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. У розділі IV цього Положення викладено умови призначення на посади, переміщення та просування по службі осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі передбачена можливість переміщення цих осіб по службі при скороченні штатів, але значення терміну "скорочення штатів" не розкрито, у зв'язку із чим при встановленні наявності такого скорочення і правомірності його проведення необхідно керуватися нормами трудового законодавства.

У відповідності до Розписки від 08.09.2015 року відповідач 1 попередив позивача, що його посада - заступника начальника Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області підлягає скороченню 07.11.2015 року та попереджено останнього, про звільнення зі служби (роботи) з органів внутрішніх справ через скорочення штатів не пізніше, ніж за 2 місяці з дня складання Розписки.

Згідно до п. 42 "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться на рівнозначні посади - у разі службової необхідності, проведення планової заміни в місцевостях, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, а також для доцільнішого використання з урахуванням їх ділових і особистих якостей, стану здоров'я, віку та підготовки за новою спеціальністю.

Однак, відповідачем 1 не було дотримано вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, а саме: після переведення позивача з 28.09.2015 року на посаду заступника начальника районного відділу - начальника міліції громадської безпеки відповідача 3 його було звільнено із займаної посади 06.11.2016 року, тобто з порушенням двохмісячного терміну.

Згідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч. 3 п. 2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Колегія суддів зазначає, що вимогу апелянта (позивача) щодо зобов'язання Головного управління Національної поліції в Закарпатській області поновити його на раніше займаній або на рівнозначній посаді потрібно відхилити, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 2 не вчинялися жодні дії чи бездіяльність щодо позивача, останній не перебував у трудових відносинах з відповідачем 2.

Разом з тим, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, щодо підтвердження наявності моральної шкоди та обґрунтованості визначення розміру такої шкоди в сумі 50000,00 грн., не доведено в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 року у справі № 807/2403/15 без змін.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Ліщинський А.М.

ОСОБА_5