Справа № 826/10328/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Мністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби про скасування постанови від 06.06.2016 № 51304002 та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року, ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.06.2016 ВП № 51304002, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем Андрієм Тарасовичем та зобов'язання відповідача вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем необґрунтовано відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 24.05.2016, виданого Вищим адміністративним судом України у справі № 800/423/15, оскільки відсутність в останньому інформації про боржника, зокрема, його адресу, не є безумовною підставою для відмови у відкритті провадження, оскільки така інформація була додатково зазначена у заяві про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасувано постанову Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.06.2016 (ВП № 51304002).

Зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 800/423/15, виданим 24.05.2016 Вищим адміністративним судом України, з урахуванням висновків даної постанови.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Департаментом державної виконавчої служби Мністерства юстиції України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №800/423/15, виданого 24.05.2016 Вищим адміністративним судом України, про зобов'язання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України розглянути питання щодо рекомендування ОСОБА_2 на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у передбаченому законом порядку з урахуванням встановлених судом обставин винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.06.2016 (ВП № 51304002).

В обґрунтування вказаної постанови вказано, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому документі всупереч частині 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено два боржника, а також не зазначено місцезнаходження боржника, що не дає можливості ознайомити боржника із постановою про відкриття виконавчого провадження у порядку, визначеному статтею 31 Закону України «Про виконавче провадження», що є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження у відповідності до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів звертає увагу на наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлено, що правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавчу провадження» державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява про примусове виконання разом з оригіналом виконавчого листа № 800/423/15, виданого 24.05.2016 Вищим адміністративним судом України, про зобов'зання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України розглянути питання щодо рекомендування ОСОБА_2 на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у передбаченому законом порядку з урахуванням встановлених судом обставин.

Керуючись приписами п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавчу провадження», головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Дерпартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №800/423/15, виданого 24.05.2016 Вищим адміністративним судом України, про зобов'язання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України розглянути питання щодо рекомендування ОСОБА_2 на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у передбаченому законом порядку з урахуванням встановлених судом обставин винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.06.2016 (ВП №51304002).

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий лист і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:

- назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

- дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

- повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

- резолютивна частина рішення;

- дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

- строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів звертає увагу, на зазначення у виконавчому листі двох боржників, а саме: Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державний бюджет України.

Представником позивача у судовому засіданні зазначено, що на вимогу позивачки був виданий виконавчий лист в якому зазначено одного боржника - Державний бюджет України.

Але, оскільки предметом зверненням до суду було визнання протиправним бездіяльності, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, саме Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, позивачка звернулась до Вищого адміністративного суду України щодо повторної видачі виконавчого листа з зазначенням відповідного боржника, а саме - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Проте, на зазначену вимогу видано виконавчий лист із зазначенням двох боржників.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено: у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Згідно п. 3.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа зазначеним у ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 26 Закону України «Про виконавче провадження» містить перелік підстав, відповідного до якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, а саме, у разі:

- пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання;

- неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом;

- якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

- пред'явлення виконавчого документа до органу державноївиконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення;

- якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

- невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

- офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури;

- якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів;

- наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Зазначені вимоги Закону визначені імперативно.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено обставини справи у зв'язку з чим він прийшов до помилкового висновку, що відсутність у виконавчому листі місцезнаходження та ідентифікаційного коду боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

У своєму рішенні суд першої інстанції послався на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 у справі № 6-62цс14 (ЄДРСР № 39589412).

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду зазначеної вище справи стала постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.06.2016 № 51304002, де державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з відсутністю ідентифікаційного коду боржника.

Слід звернути увагу на те, що приписами п.3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Із зазначено вище встановлено, що такі дії державного виконавця провадяться після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем з метою недопущення порушень положень Закону України «Про виконавче провадження» та керуючись вищезазначеними вимогами Закону, в межах повноважень, правомірно було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 06.06.2016 ВП № 51304002.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невпокій мірі досліджено обставини та матеріали справи у зв'язку з чим він прийшов до неправильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Мністерства юстиції України - задоволити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби про скасування постанови від 06.06.2016 № 51304002 та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 14 грудня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.