Справа № 727/1690/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 727/1690/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Смотрицький В.Г.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

14 грудня 2016 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника позивача - Прокопець Б.М.

представника відповідача - Юзьків М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Чернівецької міської ради на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Чернівціобленерго" до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування пунктів рішення Чернівецької міської ради,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ "Енергопостачальна компанія "Чернівціобленерго" звернулась з адміністративним позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправними та скасування пункту 46, підпунктів 33.2, 34.2, 35.2,36.2, 37.2, 38.2, 39.2, 46.1 Рішення 2 сесії 7-го скликання Чернівецької міської ради від 17.12.2015 року № 19 "Про розгляд звернень юридичних осіб і підприємців щодо надання земельних ділянок в оренду, поновлення договорів оренди землі, визнання такими, що втратили чинність, та внесення змін до окремих пунктів рішення з цих питань".

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці суду від 26 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Чернівецької міської ради від 17.12.2015 року №19 «Про розгляд звернень юридичних осіб і підприємців щодо надання земельних ділянок в оренду, поновлення договорів оренди землі, визнання такими, що втратили чинність, та внесення змін до окремих пунктів рішення з цих питань» (далі - Рішення), зокрема підпунктами 33.2., 34.2., 35.2, 36.2., 37.2, 38.2., 39.2 останнього, зобов'язано позивача впродовж одного року від дати укладення договору оренди сплатити кошти за фактичне користування земельними ділянками в еквіваленті орендної плати за попередні 3 (три) роки, за наступними адресами: вул. Руська, 182-Б, вул. Герцена Олександра-Залозецького Володимира, 107, вул. Космодем'янської Зої,7-А, вул. Комарова Володимира, 2-Б, вул.Чешова Антона, 22-А, вул.Цецинська, 6-А, вул. Кобилянської Ольги, 31-А.

Пунктом 46 вказаного Рішення було зобов'язано позивача укласти договори оренди впродовж 90 календарних днів з дня його прийняття та сплатити кошти за фактичне користування земельними ділянками в еквіваленті орендної плати, відповідну до, умов договорів.

Підпунктом 46.1 Рішення було визначено, що у разі не укладення договорів оренди землі в зазначений термін, рішення Чернівецької міської ради від 17.12.2015 року №19 вважається нечинним.

Позивач вважаючи, що вказані підпункти та пункти прийняті відповідачем з перевищенням наданих повноважень, в порушення цілої низки норм Земельного, Господарського та Податкового кодексів України, Законів України "Про оренду землі", "Про місцеве самоврядування", які безпосередньо регулюють орендні відносини та плату за землю, а також статті 19 Конституції України, звернувся до суду за захистом порушених прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, виходив з того, що оскаржуване в межах даної справи Рішення, а саме визначені вище його пункти та підпунтки, не відповідають ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи влади та місцевого самоврядування повинні діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги з огляду на наступне.

У відповідності до частини 2 статті 206 Земельного кодексу України - використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

У відповідності до статті 21 Закону України "Про оренду землі" - орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Положеннями статті 287 Податкового кодексу України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Судова колегія, звертає увагу на той факт, що безпідставність покладення відповідачем обов'язку зі сплати орендної плати при укладенні договорів оренди землі на якій розміщуються об'єкти енергетики саме на позивача, підтверджується і листом Державної регуляторної служби України від 23.07.2015р. за №5399/1/20-15.

Пункт 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить встановлення місцевих податків і зборів відповідно до вимог Податкового кодексу України.

В свою чергу Податковий кодекс України, дублює вказану норму (пункт 12.3. статті 12), та визначає підпунктом 12.3.1., що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється в порядку визначеному цим кодексом.

У відповідності до підпункту 12.3.7. статті 12 Податкового кодексу України не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

В свою чергу, стаття 10 Податкового кодексу України визначає, що місцевими податками є податок на майно та єдиний податок, а місцевими зборами - збір за паркування транспортних засобів та туристичний збір.

Згідно пункту 10.3. цієї ж статті, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Пункт 10.4. статті 10 Податкового кодексу України визначає, що встановлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

В даному випадку судова колегія приходить до висновку про відсутність у відповідача відповідних повноважень стосовно прийняття рішень щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою, так як такий платіж не відноситься до місцевих податків та зборів, а є загальнодержавним податком, обов'язок сплати якого є виникає після реєстрації речового права.

Як вбачається з висновку Конституційного Суду України, який викладений в мотивувальній частині рішення №7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України "Про місцеве самоврядування") і не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, пунктами 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39 Рішення Чернівецької міської ради було затверджено проекти відведення та надання позивачу в орендне користування зазначені вище земельні ділянки, що свідчить про факт реалізації суб'єктивного права позивача, яке визначене статтею 14 Конституції України та статтею 93 Земельного кодексу України, тобто - "права оренди земельної ділянки".

Вказане у своїй сукупності свідчить про протиправність дій відповідача щодо прийняття рішення, окремими підпунктами якого при настанні певних обставин (невиконання позивачем покладених на нього обов'язків), рішення Чернівецької міської ради про надання земельних ділянок в орендне користування, втратить чинність в цілому.

Виходячи зі змісту статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України", рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання, в тому числі і при здійсненні правосуддя судами.

Враховуючи вказаний висновок Конституційного Суду України судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що після реалізації суб'єктивного права позивачем - права оренди земельних ділянок, відповідач у визначених вище окремих пунктах Рішення, знову ж таки, в порушення вимог статті 19 Конституції України, та з перевищенням наданих повноважень встановив правові наслідки у випадку не укладення договору оренди та сплати одноразового внеску, тобто підмінив законодавчо встановлений Господарським кодексом України порядок укладення договорів, який серед іншого передбачає правові наслідки у разі не укладення договорів, в тому числі і тих, укладення яких є обов'язковим.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, відносини з оренди землі, є господарським відносинами, так як виникають безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність

У відповідності до частини 3 статті 179 Господарського кодексу України - укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно частини і статті 187 Господарського кодексу України - спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Отже, законодавцем імперативно встановлено, що у разі не укладення договору укладення якого є обов'язковим, такий спір вирішується в судовому порядку. Вказане і є тим законодавчо встановленим правовим наслідком не укладення "обов'язкового" договору.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, судова колегія вважає, що доводи апелянта не спростовують правомірності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, оскільки при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 19 грудня 2016 року.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.