Справа № 807/231/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2016 року Справа № 876/8040/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» по оголошенню нікчемним Договору банківського вкладу (депозиту) № 007-06502-200115 від 20.01.2015, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та Закарпатським відділенням ПАТ «Дельта Банк», зобов'язати відповідача внести ОСОБА_1 до переліку вкладників і до загального реєстру вкладників ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.08.2016 провадження у справі було закрито.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у спорі не є суб'єктом господарювання і між сторонами відсутні господарські відносини у розумінні ст.3 ГК України. При цьому, як уповноважена особа, так і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» у спірних правовідносинах виконують спеціальні функції у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, покладені на нею законом, а виконавча дирекція фонду здійснює управління його поточної діяльності, а тому в силу своїх повноважень вони є особами публічного права. Крім того, п.25 постанови Вищого адміністративного суду України № 8 від 20.05.2013 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» передбачено, що спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України. За таких обставин між сторонами виникли не господарські правовідносини, а відносини публічно-правового характеру (адміністративні), які регулюються нормами адміністративного судочинства, а відтак подана заява не підвідомча господарським судам України. У зв'язку з цим, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 20.01.2015 ОСОБА_1 уклав із Закарпатським відділенням ПАТ «Дельта Банк» в особі Михайлець О.В. договір банківського вкладу (депозиту) № 007-06502-200115 на суму 13 500 доларів США. У той же день платіжним дорученням в іноземній валюті № 44643401, шляхом розміщення безготівкових коштів з поточного рахунку ОСОБА_5 № НОМЕР_1, кошти були зараховані на рахунок позивача № НОМЕР_2, зазначений у договорі.

Листом № 8821/1360 від 23.09.2015 тимчасова адміністрація ПАТ «Дельта Банк» повідомила позивача про нікчемність правочину, яким є договір банківського вкладу (депозиту) № 007-06502-200115 від 20.01.2015, оскільки правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку у відповідності до п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 було прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації зазначеного товариства та призначено уповноважену особу фонду Кадирова В.В., строком на 2 роки з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд першої інстанції, спираючись на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15, виходив з того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження по справі, проте, вважає невірним висновок про підсудність даного спору господарському суду, з огляду на наступне.

Підстави та порядок закриття провадження в адміністративній справі визначені статтею 157 КАС України.

Зокрема, пунктом першим частини першої цієї статті передбачено, що суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частин першої та другої статті другої КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Частиною 2 статті 3 цього Закону передбачено, що фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до ст.47 цього ж Закону, уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю, виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку, здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом, а також звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Разом з тим, згідно вимог статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України, спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму, спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

У даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Враховуючи вищезазначене, звернення позивача до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Вказана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 09.11.2016 по справі № 6-2309цс16.

Частиною першою статті 244-2 КАС України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для відступлення наведеної вище правової позиції.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак з помилковим роз'ясненням правил підсудності даної категорії справ, що, на думку колегії суддів не є підставою для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254, 256 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду про закриття провадження від 11 серпня 2016 року по справі № 807/231/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст ухвали складений 19.12.2016.