Справа № 803/520/15-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 року м. Київ К/800/5258/16

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Голубєвої Г.К., Юрченко В.П.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автохолл» до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автохолл» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (далі - відповідач, Державна податкова інспекція) від 29.12.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на суму 32 506,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 8 126,50 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року, позов задоволено, оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 23.12.2011 року № визнано протиправним та скасовано.

Судові рішення обґрунтовані тим, що позивачем цілком правомірно сформовано податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Фест - Груп» за березень 2014 року, ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ» за лютий та квітень 2014 року, ТОВ «Бізнес - Інтегратор» за липень, серпень 2014 року, за результатами якої складено акт від 16.12.2014 року № 69/03-06-22-37707439 та прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем порушено вимоги г п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 та п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 32 506,00 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що господарські операції між Товариством та його контрагентами ТОВ «Фест - Груп», ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ», ТОВ «Бізнес - Інтегратор» не спричинили настання реальних правових наслідків, оскільки позивачем не надано підтверджуючих документів, зокрема, протоколів випробування автомобілів, заявок на проведення відповідних робіт, що засвідчують фактичне виконання робіт по випробовуванню та сертифікації транспортних засобів, не надано також і документів, які підтверджують переміщення транспортних засобів до м. Києва для проведення випробувальних робіт. Крім того, контролюючий орган зазначив, що вказані контрагенти позивача не знаходяться за юридичною адресою, не мають необхідних матеріальних та трудових ресурсів для проведення господарської діяльності, а також не мають відповідної акредитації на виконання випробувальних робіт. Таким чином, вищезазначене свідчить, що господарські операції позивача з вказаними контрагентами фактично не спричинили реального настання правових наслідків, зокрема, і щодо формування податкового кредиту з ПДВ.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Так, за змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10.01.2014 року між позивачем та фірмою «ІSORЕХ ТRАDЕ СОRР» укладено зовнішньоекономічний контракт № 07/14, відповідно до якого продавець зобов'язується поставити покупцю нові автомобілі, а також ті які були у вжитку, в асортименті, який визначається в інвойсах на кожну партію товару на умовах згідно правил «ІНКОТЕРМС». Митне оформлення даного товару згідно контракту покладається на покупця ТОВ «Автохолл». Однією із умов митного оформлення даного виду товару є подання сертифікатів відповідності таких транспортних засобів. Оригінал сертифікату відповідності та довідка-рахунок виписані на ці автомобілі є підставою для подальшої реєстрації таких транспортних засобів в реєстраційних органах.

На виконання вказаного контракту 01.02.2014 року, між позивачем (довіритель) та ТОВ «Фест-Груп» (повірений) було укладено договір доручення №Д02/0214, відповідно до якого довіритель доручає, а повірений зобов'язується за винагороду та, від імені та за рахунок довірителя, з метою сертифікації та опису конструкції, здійснити випробування продукції, згідно рішення органу сертифікації.

04.02.2014 року між ТОВ «Фест-Груп» (замовник) та ДП «Рівнестандартметрологія» (виконавець) укладено договір надання послуг № 18, згідно якого виконавець бере на себе зобов'язання по сертифікації, в порядку та у відповідності з чинними нормами та правилами сертифікації відповідної продукції та згідно галузі акредитації органу сертифікації.

Із укладених вище договорів вбачається, що ТОВ «Фест-Груп» самостійно не здійснювало сертифікацію транспортних засобів та не проводило роботи з їх випробування, а лише надавало послуги по пошуку таких органів за дорученням позивача. Тобто, внаслідок укладення договору з ТОВ «Фест-Груп», позивачем було отримано послуги із виконання робіт по випробуванню транспортних засобів (вантажних автомобілів, напівпричепів, тягачів сідельних, мотоциклів) та проведено відповідну їх сертифікацію, що підтверджується наявними в матеріалах справи належно оформленими первинними документами (акти здачі-прийняття робіт, звіти повіреного, податкові накладні). На всі автомобілі, по яких проводилась сертифікація, видані відповідні сертифікати, на підставі яких, в подальшому автомобілі були розмитнені та продані на території України.

Також судами встановлено, що між ТОВ «Автохолл» та контрагентами ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ», ТОВ «Бізнес - Інтегратор» було укладено договори на виконання робіт та про співпрацю в галузі сертифікації.

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку, встановлено реальне виконання договорів на виконання робіт, які безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів (договори, акти здачі-прийняття робіт, податкові накладні, сертифікатами відповідності, випробувальні сертифікати). Проведені розрахунки за надані послуги і зазначені операції в повній мірі були належним чином відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Крім того, судами також встановлено, що атестатом про акредитацію ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ» підтверджено, що вказаний господарюючий суб'єкт має відповідну лабораторію з випробування транспортних засобів.

Також судами враховано і правосуб'єктність сторін на час укладення правочинів та проведення господарських операцій, зокрема, контрагенти позивача на момент укладення договорів та оформлення первинних документів були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та були платниками ПДВ.

Необхідно також зазначити, що наявність або відсутність окремих документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).

Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, зокрема, і щодо сплати податкових зобов'язань до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Отже, платник податків належними та допустимими доказами, оцінка яких зроблена судами з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, спростував доводи контролюючого органу щодо вчинення ним податкового правопорушення.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

За змістом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області відхилити, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року у справі № 803/520/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: І.Я. Олендер

Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко