Справа № 825/1058/16
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року Чернігів Справа № 825/1058/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Непочатих В.О.,

при секретарі Ул`яничеві М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів, поновлення на службі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить стягнути з відповідача кошти, які належать позивачу до виплати відповідно законодавства, але не були виплачені, особливо за речове майно за період з 18.03.2014 по дату подання позову; зобов`язати відповідача видати речове майно, яке відповідно до норм та правових актів повинно було бути видано позивачу, але не видавалось; визнати незаконними та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2016 № 101 та від 04.05.2016 № 31-РС в частині звільнення позивача з військової служби в запас; поновити позивача на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.05.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2016 № 101 його було незаконно звільнено з лав Збройних Сил України за відсутності відповідного рапорту та за наявності бажання продовжувати військову службу, в тому числі і за контрактом, про що неодноразово було подано особисті заяви, та не було під час звільнення забезпечено речовим майном відповідно до чинного законодавства. Крім того, вважає, що підлягає поновленню на військовій службі на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки згоди на переміщення до Військової частини НОМЕР_1 позивачем надано не було.

Позивач в судове засідання не з`явився, в адміністративному позові містилося клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, надав заперечення, в яких просив відмовити в позові в повному обсязі, та зазначив, що позивача було звільнено згідно чинного законодавства і виплачено грошове забезпечення за час служби в установленому розмірі. За отриманням речового майна позивач не звертався, речовий атестат до речової служби не здавав, що вказує на відсутність правових підстав для виплати йому відповідних коштів чи видачі речового забезпечення.

Відповідно до положень статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справа вирішується на підставі наявних в ній доказів.

Фіксування судового засідання, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивача було призвано на військову службу згідно Указів Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 та від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію».

29.04.2016 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 97 ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду головного сержанта механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (а.с. 46).

04.05.2016 молодшому сержанту ОСОБА_1 наказом командира 1 окремої танкової бригади № 31-РС було присвоєно чергове військове звання «сержант» (а.с. 45).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 101 від 05.05.2016 відповідно до Указу Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і знято з усіх видів забезпечення (а.с. 44).

21.05.2016 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби (а.с. 47).

На вищевказану заяву відповідачем листом № 1405 від 06.06.2016 було надано відповідь, в якій зазначено, що підстави для проведення розрахунків на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно або здійснювати заміну одних предметів іншими позивачу відсутні, оскільки протягом служби у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 29.04.2016 по 05.05.2016 ОСОБА_1 свій речовий атестат до речової служби не здавав та з приводу отримання речового майна не звертався (а.с. 54).

Не погоджуючись з розмірами отриманого за час військової служби речового забезпечення та звільненням з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом, в зв`язку з чим суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом першим статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).

Згідно пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку № 178).

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, який мав право на отримання предметів речового майна, останньому за місцем військової служби за його заявою (рапортом) видається грошова компенсація вартості неотриманого речового майна.

Водночас, пунктом 2.19 Порядку відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 № 45 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.02.2006 за № 125/11999 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі вибуття зі складу військової частини, з`єднання, ОК (СВ, ВМС) окремим військовослужбовцям, командам, підрозділам, військовим частинам, з`єднанням видається атестат на речове майно, який є основним документом для зарахування на речове забезпечення за новим місцем служби (дислокації). В атестаті відображається забезпеченість речовим майном, а також вказується номер і дата видачі атестата на льотно-технічне обмундирування, якщо воно було видане військовослужбовцю (команді, підрозділу, військовій частині, з`єднанню). Атестати видаються: окремим військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, які звільняються в запас (відставку), командам і підрозділам - начальником речової служби військової частини.

Підставою для зарахування на речове забезпечення підрозділів, окремих команд та окремих військовослужбовців є атестат і наказ командира військової частини (пункт 2.21 вищезазначеного Порядку).

Як встановлено судом та підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 3284 від 12.12.2016 (а.с. 109), позивачем не було здано речовий атестат до речової служби Військової частини, а тому у відповідача була відсутня правова підстава для зарахування позивача на речове забезпечення.

Також позивач не звертався до відповідача і з рапортом про виплату йому грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, про що свідчить довідка Військової частини НОМЕР_1 № 3283 від 12.12.2016 (а.с. 110).

Одночасно з аналізу Порядку № 178 вбачається, що військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право тільки на отримання грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, у разі наявності такого права, а не самого речового майна.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність будь-якого обов`язку у відповідача щодо видачі речового забезпечення позивачу або виплати грошової компенсації за таку невидачу, внаслідок чого в частині позовних вимог про стягнення з відповідача коштів за речове майно за період з 18.03.2014 по дату подання цього позову та щодо зобов`язання відповідача видати позивачу речове забезпечення слід відмовити.

Щодо стягнення грошового забезпечення, то як вбачається з довідки-розрахунку, позивачу при звільненні в запас було нараховано та виплачено грошове забезпечення за квітень та травень 2016 року відповідно до фактичного часу перебування позивача на службі в сумі 10177,00 грн., у тому числі грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік в розмірі 4773,75 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2016 рік в розмірі 1591,25 грн. та вихідну допомогу при демобілізації в розмірі 2482,35 грн. (а.с. 43).

За таких обставин, враховуючи висновок суду про безпідставність виплати грошової компенсації позивачу, суд вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас було виплачено грошове забезпечення в повному розмірі, а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів, які належать позивачу до виплати відповідно законодавства, але не були виплачені, особливо за речове майно за період з 18.03.2015 по дату подання позову необхідно відмовити.

Щодо визнання незаконними та скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2016 № 101 та від 04.05.2016 № 31-РС в частині звільнення позивача з військової служби в запас, то суд вказує на наступне.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (частини перша та шоста статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Підпунктом «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України.

Так, Указом Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 постановлено провести у березні - квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12.06.2015 № 328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію»; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15 «Про часткову мобілізацію».

В силу абзаців першого та сьомого пункту 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 звільнення громадян з військової служби в особливий період проводиться посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення, на підставах, передбачених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, визначених статтею 26-2 цього Закону. Військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, стосовно яких Президентом України видано Указ про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «є» пункту 1 або підпункту «г» пункту 2 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та які подали рапорт про бажання продовжувати військову службу, звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу до набрання чинності законодавчим актом про оголошення демобілізації або до настання строків звільнення з військової служби, визначених наступним Указом Президента України про звільнення з військової служби осіб, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Зазначені військовослужбовці також за бажанням можуть бути прийнятими на військову службу за контрактом.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач рапорт на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про бажання продовжувати військову службу не подавав, укладання контракту не ініціював, а тому, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2016 № 101 прийнятий відповідачем в межах чинного законодавства, в зв`язку з чим підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Стосовно визнання незаконним та скасування наказу від 04.05.2016 № 31-РС, то суд вважає за необхідне зазначити, що позивач просить скасувати даний наказ лише в частині звільнення з військової служби в запас.

Однак, як встановлено судом з витягу з наказу від 04.05.2016 № 31-РС, останнім молодшому сержанту військової служби за мобілізацією на особливий період ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання «сержант».

Пунктом 55 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), передбачено, що чергові військові звання присвоюються військовослужбовцям, у яких закінчився строк вислуги в попередньому військовому званні та призначених на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачені військові звання вище тих, що вони мають.

Суд звертає увагу на ту обставину, що оскаржуваним наказом від 04.05.2016 № 31-РС його не було звільнено з військової служби, а також даний наказ не містить обставин, які слугували б його подальшому звільненню.

З огляду на це, а також те, що чергове звання позивачу правомірно присвоєно у відповідності до Положення № 1153/2008, суд не вбачає підстав для визнання його протиправним та скасування.

Щодо позовної вимоги позивача про поновлення на посаді відповідального виконавця мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.05.2016, суд зазначає таке.

Так, пунктом 231 Положення № 1153/2008 передбачено, що у разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді.

При цьому, вирішенню питання про поновлення військовослужбовця на військовій службі передує вирішення питання про скасування наказу, яким військовослужбовця було незаконно звільнено із займаної посади.

За таких обставин, оскільки позивача було звільнено з посади головного сержанта механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , а не з посади, на якій позивач просить його поновити, та враховуючи, що вказана позовна вимога є похідною від попередньої позовної вимоги про скасування наказу від 05.05.2016 № 101 про звільнення позивача в запас, у задоволенні якої судом було відмовлено, ця вимога також задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів, поновлення на службі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.О. Непочатих