Справа № 813/932/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року справа № 813/932/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Хоми О.П.,

судді Братичак У.В.,

судді Кузана Р.І.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчини дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, Відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області, третя особа) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №60-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.03.2016 року він отримав повідомлення третьої особи №58 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні його біженцем, підставою якого зазначено рішення відповідача від 17 лютого 2016 року №60-16. Відповідач відмовив ОСОБА_1 на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказує на протиправність та необґрунтованість рішення відповідача та таким, що підлягає скасуванню. Стверджує, що ОСОБА_1 є мусульманином і членом Ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі», у зв'язку з чим має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження він не може повернутися до країни походження - Російської Федерації. Вважає, що відповідач підійшов формально та поверхнево до оцінки всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Оскаржене рішення суперечить статті 28 Конституції України та статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що він є громадянином Російської Федерації та приїхав в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут Тахрір Аль-Ісламі» (далі - «ХТІ»), яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Назвав обставини, які зумовили його звернення за захистом в Україні: побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин; через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження - Російської Федерації; лише за фактом членства в «ХТІ» проти нього було порушено кримінальну справу за участь в терористичній організації, що є прикладом боротьби з опозиційними та непідконтрольними російській владі рухами. Свої доводи обґрунтовував посиланням на письмові докази, які подавав при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області, і які ДМС України не були взяті до уваги. Просили позов задовольнити повністю.

Представник ДМС України ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнав з підстав, викладених у письмовому запереченні від 11.08.2016 року, суть яких у правомірності рішення від 17 лютого 2016 року №60-16, прийнятого з ретельним з'ясуванням усіх обставин. У відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2015LV 0008.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 повідомив, що в Росії він піддавався утискам за свою політичну та релігійну позицію через членство у ХТІ, яку російська влада заборонила. В результаті такої заборони ОСОБА_1 опинився в числі осіб, котрих переслідують за сам факт членства в цій організації, про що навів відповідні факти.

За результатами розгляду особової справи заявника, проведених співбесід 9протоколи від 14.07.2015. від 08.09.2015 та від 08.10.2015) ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком про визнання або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.11.2015 року.

У Висновку вказано, що вимушений виїзд заявника із країни громадянської приналежності Російської Федерації внаслідок загрозі його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, є обґрунтованим і у разі повернення у Росію йому буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому досліджено надані заявником докази та інформація по країні його походження з мережі Інтернет, діяльності міжнародної ісламської політичної партії ХТІ, інформацію щодо переслідування правоохоронними органами РФ членів політичної партії ХТІ тощо, а також враховано норми Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог чинного законодавства Висновок від 12.11.2015 року та матеріали особової справи ОСОБА_1 (№2015 LV 0008) скеровано до ДМС України, за результатами розгляду яких прийнято Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.02.2016 року.

Як зазначено у Висновку, ДМС України направлено запит до СБУ щодо надання інформації про доцільність надання захисту в України іноземцям та особам без громадянства, які повідомляють про членство в «Хізбут-Тахрір». На підставі отриманого листа Департаменту захисту національної державності СБУ від 02.12.2015 №5/2/1-39576 ДМС України дійшла висновку про наявність вагомих підстав вважати, що ОСОБА_1 як член організації ХТІ відповідно до параграфа 3 ст.12 та параграфа 2 ст.17 Директиви 2011/95/EU Європарламенту і Ради ЄС підпадає під дію виключення з числа біженців як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених параграфом 2 статті 12, параграфом 1 статті 17 цієї Директиви , або іншим чином приймає в них участь. З огляду на це надання ОСОБА_9 міжнародного захисту в Україні є недоречним.

У вказаному листі СБУ міститься інформація, на підставі якої зроблено висновок про те, що діяльність «ХТІ» як міжнародної ісламської політичної організації суперечить цілям та принципам ООН, визначених у статтях 1 та 2 Хартії ООН, а саме принципу «Поддерживать международный мир и безопасность и с этой целью принимать эффективные коллективные меры для предотвращения и устранения угрозы миру и подавления актом агрессии или других нарушений мира…»

Спростовуючи обставини, викладені у Висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 12.11.2015 року, ДМС України зазначає, що покарання за здійснений злочин за законодавством РФ не передбачає смертної кари, на території РФ відсутні збройні конфлікти, заявник не повідомляє про застосування до нього запобіжних заходів у вигляді обмеження волі, обшуки у його оселі та виклики на допит у якості свідка проводилися компетентними органами РФ у рамках кримінального провадження як у члена забороненої організації. Посилання на загальну ситуацію щодо стану прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської приналежності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Тому повідомлені заявником факти не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин ДМС України дійшло висновку про необхідність прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №60-16 законним. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник ГУ ДМС України у Львівській області ОСОБА_4 в судовому засіданні позову не визнав з підстав, вказаних ДМС України. Ствердив, що ОСОБА_1 повідомленням №58 від 17.03.2016 року був повідомлений про прийняття ДМС України рішення від 17.02.2016 року № 60-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, передбаченому чинним законодавством. Вказав, що Висновок про визнання особою, яка потребує додаткового захисту від 12.11.2015 року №2015LV0008 носить виключно рекомендаційний характер. Просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін та третьої особи, покази свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Єрмоляєво, респ. Башкортостан, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні (т. 1. а.с. 110-111).

23.06.2015 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.43-53).

Причиною звернення ОСОБА_1 вказав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання.

Під час подачі анкети-заяви про визнання біженцем № 9018 від 23 червня 2016 року позивач повідомив, що в РФ він перебуває в федеральному розшуку за участь у діяльності ісламської політичної організації «Хізбут-Тахріраль Ісламі», в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман.

ОСОБА_1 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до «ХТІ» та перебуванні у федеральному розшуку (т.1, а.с.126).

Під час співбесіди 08.10.2015 року ОСОБА_1 додатково повідомив, що за законодавством РФ за членство у «ХТІ» настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація визнана терористичною та заборонена. За українським законодавством такої заборони немає.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.166).

Особа ОСОБА_1 встановлена за національним паспортом громадянина РФ серії 80 07 №474088, виданим 18.0.2008 року ОУФМС Росії по Республіці Башкортостан в Кіровському районі міста Уфи (020-004), який на час розгляду заяви зберігається у ГУ ДМС України у Львівській області (т.1. а.с. 107-109).

12.11.2015 ГУ ДМС України у справі №2015 LV 0008 складено Висновок про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у разі повернення у РФ ОСОБА_1 буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому він відповідно підпадає під перелік підстав для надання йому додаткового захисту згідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1. а.с. 213- 228).

08.02.2016 ДМС України у справі №2015 LV 0008 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.230-235),у якому

зазначено такі підстави прийняття рішення про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1. у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

- заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації;

- небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій;

- ризик можливого покарання заявника у країні громадянської незалежності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

17 лютого 2016 року ДМС України прийнято рішення № 60-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»(т.1, а. с. 236)

Про зазначене рішення ОСОБА_1 повідомлено повідомленням № 58 від 17 березня 2016 року (т.1, а.с.237).

Рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року № 60-16 є предметом розгляду у даному спорі.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно до частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у відповідному висновку ДМС України від 08.02.2015.

Висновок ДМС України кардинально відрізняється від Висновку ГУ ДМС України у Львівській області і ґрунтується не на інформації з відкритих джерел по країні громадянського походження заявника, а на інформації, викладеної у листі Департаменту захисту національної державності СБУ від 02.12.2015 №5/2/1-39576. У вказаному листі висловлено недоцільність надання захисту в Україні іноземцям та особам без громадянства, які повідомляють про членство в організації «Хізбут-Тахрір».

Як вказано у рішенні ДМС України від 17 лютого 2016 року № 60-16, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас, суд звертає увагу на той факт, що ГУ ДМС України у Львівській області дійшло іншого висновку, що відображено у Висновку про визнання особою, яка потребує додаткового захисту від 12.11.2015 ГУ ДМС України у справі №2015 LV 0008.

Як зазначено у цьому Висновку, в результаті всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи №2015 LV 0008встановлено, що у разі повернення у РФ ОСОБА_1 буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому він відповідно підпадає під перелік підстав для надання йому додаткового захисту згідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Побоювання ОСОБА_1 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов'язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ.

Даючи оцінку рішенню ДМС України від 17 лютого 2016 року №60-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, суд виходив з такого.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва -«Партія ісламського визволення») (далі - «ХТІ»).

«ХТІ» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «ХТІ» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «ХТІ» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «ХТІ» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «ХТІ» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «AmnestyInternational», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «ХТІ» в цих країнах.

Як пояснив свідока ОСОБА_11, який є головою Інформаційного офісу «ХТІ» в Україні, «ХТІ» - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «ХТІ» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) «ХТІ» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «ХТІ» не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому «ХТІ» в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Як пояснив свідок ОСОБА_8, діяльність «ХТІ» прямо не заборонена у жодній країні світу, крім авторитарних, таких як Російська Федерація та жодних закликів щодо порушення територіальної цілісності України членами даної організації не проводилось.

Як вказано у письмових поясненнях ОСОБА_12, який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр «Меморіал» (далі - ПЦ «Меморіал») та з 1999 року керівником створеної в рамках цієї організації програми «Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії», існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. ХТІ декларує себе як міжнародна ісламська політична партія, метою якої є створення всесвітньої теократичної держави (халіфата), неодноразово заявляла про неприйняття терористичних методів. Аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ «Меморіал» починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися. Єдиною країною, де ХТІ заборонена як «терористична організація», є Росія. Відповідне рішення Верховного Суду РФ № ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 з самого початку було предметом критики з боку юристів та правозахисників. (т.2, а.с. 96-101).

ОСОБА_12 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям «боротьби з тероризмом» та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів «ХТІ», який викладений у огляді «Росія: спецслужби проти ісламської партії «Хізбут-Тахрір» (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html) (т.2, а.с. 69-120).

Свідок ОСОБА_14, який очолює громадську організацію «Правозахисний рух Криму» в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність «ХТІ» в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою.

Згідно показів всіх свідків «ХТІ» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «ХТІ» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де «ХТІ» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003, за твердженнями ОСОБА_12, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа видно, що визнання «ХТІ» «терористичною організацією» ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як «терористичної». Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ «Меморіал» 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО «Незалежний експертно-правовий центр» ОСОБА_16, згідно з яким рішення про заборону «прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права» (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними .

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізбут-Тахріраль-Ісламі»).

Водночас, «ХТІ» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями

(http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

ХТІ не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Дослідженні вище докази дають підстави стверджувати, що діяльність «ХТІ» заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності ОСОБА_1.) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу і стала можливою лише 28.07.2006 року.

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «ХТІ» на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1. не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «ХТІ» не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування ОСОБА_1 в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «ХТІ», відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Щодо висновку ДМС України про «небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій та не перевищення ризику можливого покарання заявника у країні громадянської незалежності загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій», суд зазначає таке.

Як вказано у Висновку ГУ ДМС у Львівській області про визнання особою, як потребує додаткового захисту від 12.11.2015№2015LV0008, прибути в Україну позивача змусила загроза тюремного ув'язнення. 2 лютого 2015 року в домі, в якому проживав ОСОБА_1 співробітники ФСБ РФ провели обшук, про який його завчасно було попереджено.

В анкеті - заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 вказав, що за словами його дружини, котра знаходилась вдома під час обшуку, його звинувачують у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 205.5 Кримінального Кодексу Російської Федерації (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною) (т.1, а.с. 43-53).

ОСОБА_1 стверджує, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув'язнити. Крім того, як показує практика 2014 року, людей з «Хізбут - Тахрір», котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили у в'язницю.

ОСОБА_1 у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказує, що в Росії він піддавався утискам за свою політичну та релігійну позицію. В 2012 році, після проведеного обшуку за місцем проживання позивача арештували та силою повели в Управління ФСБ у в місті Уфі. Там його тримали 6 годин і увесь час морально знущались, принижували, спонукали до відмови від його релігійних та політичних поглядів та для неправдивого свідчення проти його однопартійців. Потім, після 6 шести годин двоє невідомих у військовій формі і в масках на обличчі застосували фізичний вплив на позивача, шляхом ударів по обличчі, ногах та спині.

Вказане, на переконання суду, свідчить про застосування неналежного поводження стосовно ОСОБА_1

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не притягався до кримінальної відповідальності, однак перебуває у федеральному розшуку по статті 205-5 ч.2 КК РФ, що підтверджується інформацією з відкритих джерел(т.1, а.с.55-56).

В листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282-2 и ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про «ХТІ». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деякім іншим, не застосовуються строки давності и не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Вказане свідчить про існування реальних загроз, з якими може стикнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Росію.

Основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 вказав обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «ХТІ».

Наданою Інформаційним офісом «ХТІ» довідкою №1436/11 від 10.09.2015 року підтверджено, що ОСОБА_1 є членом «ХТІ», який після переїзду з РФ в Україну приписаний до українського відділення організації (т.1. а.с.54).

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман та членів «ХТІ» позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «ХТІ» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури):http://www.hro.org/node/2444; http://memohrc.org/news/vynesen-prigovor-po-delu-o-hizb-ut-tahrir-v-naberezhnyh-chelnah; http://memohrc.org/news/memorial-priznal-23-h-musulman-iz-bashkortostana-politzaklyuchannymi.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими побоювання ОСОБА_1 зазнати переслідувань по причині членства у «ХТІ».

Вказане свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Російській Федерації після залишення позивачем країни громадянської належності, непокращилася.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «ХТІ». Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, за яким його оголошено у федеральний розшук, існує, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття рішення від 17 лютого 2016 року №60-16.

Натомість встановлені судом фактичні обставини спростовують висновки про відсутність передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №60-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов переконання, що воно прийняте відповідачем без урахування вимог Закону №3671-VI, та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому його слід визнати протиправним і скасувати, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо позовної вимоги зобов'язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно з пунктом 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених у мотивувальній частині постанови мотивів суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило визнання протиправним рішення ДМС України від 17 лютого 2016 року №60-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасування цього рішення.

За таких обставин суд вважає за можливе зобов'язати відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині як обґрунтовані.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», його представником не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року №60-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Хома О.П.

Суддя Братичак У.В.

Суддя Кузан Р.І.