Справа № 130/1733/16-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 130/1733/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Шепель К.А.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

13 грудня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Білоуса О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

відповідача: Смущака О.П.

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Леляцького сільського голови Смущака Олександра Петровича про визнання протиправними дій та бездіяльності,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Леляцького сільського голови Смущака Олександра Петровича, Леляцької сільської ради Жмеринського району в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними дії Леляцького сільського голови по винесенню ним розпорядження № 9 від 7 липня 2016 року "Про розгляд звернення ОСОБА_4", скасувати це розпорядження, визнати протиправною бездіяльність сільської ради щодо невжиття заходів по скасуванню цього розпорядження та неприведення його у відповідність до норм чинного законодавства.

Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив суд задовольнити її, а постанову суду першої інстанції - скасувати.

Відповідач, який також представляв інтереси другого відповідача, в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 7 липня 2016 року Леляцький сільський голова Смущак О.П. виніс розпорядження "Про розгляд звернення від ОСОБА_4" (а.с.5).

У розпорядженні зазначено, що 7 липня 2016 року в черговий раз надійшло звернення від ОСОБА_4, про отримання публічної інформації, якій вже неодноразово надсилались відповіді на ці звернення. З метою виходу до домогосподарства ОСОБА_4 та вияснення всіх питань при особистій зустрічі, голова розпорядився створити комісію в складі себе як голови комісії, депутат сільської ради та члена виконкому сільської ради. Для охорони громадського порядку було вирішено запросити працівників поліції (а.с.5).

Не погодившись із діями Леляцького сільського голови Смущака О.П, щодо винесення розпорядження від 07.07.2016 та бездіяльністю Леляцької сільської ради, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сільський голова діяв в межах своїх повноважень, саме розпорядження відповідає вимогам закону .

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб. Це положення Конституції України гарантує право на звернення до суду кожній особі, чиї права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин порушено.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Пунктом 20 частини четвертої статті 42 Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено право сільського голови на винесення розпоряджень у межах своїх повноважень.

В силу ч. 11 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб'єктів владних повноважень, підлягають обов'язковій реєстрації в системі обліку (стаття 18 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Частиною 1 зазначеної статті передбачено, що реєстрація документів розпорядника інформації має містити:

1) назву документа;

2) дату створення документа;

3) дату надходження документа;

4) джерело інформації (автор, відповідний підрозділ);

5) передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом;

6) строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом;

7) галузь;

8) ключові слова;

9) тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіозаписи тощо);

10) вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи);

11) проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо);

12) форму та місце зберігання документа тощо.

В силу частини 2 статті 18 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до системи обліку, що містить інформацію про документ, що знаходиться у суб'єкта владних повноважень, забезпечується шляхом:

1) оприлюднення на офіційних веб-сайтах суб'єктів владних повноважень такої інформації, а в разі їх відсутності - в інший прийнятний спосіб;

2) надання доступу до системи за запитами.

В ході апеляційного розгляду справи було встановлено порушення правил реєстрації та обліку при винесення сільським головою розпорядження "Про розгляд звернення ОСОБА_4", зокрема оскаржуване розпорядження не було оприлюднено ні в засобах масової інформації, ні в будь який інший спосіб. Про винесення розпорядження "Про розгляд звернення ОСОБА_4" не було повідомлено також саму ОСОБА_4, що є порушенням норм чинного законодавства, оскільки це стосується її прав та інтересів.

Щодо форми оскаржуваного розпорядження, судом апеляційної інстанції також встановлено, відсутність реєстраційного номеру на належним чином завіреній копії розпорядження, що наявна у матеріалах справи. У той же час, в Журналі реєстрації розпоряджень сільського голови, копія якого міститься у матеріалах справи, дане розпорядження зареєстровано під № 9.

Стосовно змісту розпорядження Леляцького сільського голови від 7 липня 2016 року "Про розгляд звернення ОСОБА_4" колегія суддів відзначає таке.

Так, оскаржуваним розпорядженням сільським головою створено комісію в складі: голови комісії: Смущака О.П., члени комісії: Мамедов Є.М. (депутат сільської ради), Ткачук В.О. (член виконкому сільської ради). Так, в ході апеляційного розгляду справи сільський голова Смущак О.П. не вказав на якій підставі до складу комісії були долучені саме ці особи.

Відповідачем не наведено також підстав необхідності залучення працівників поліції для охорони громадського порядку.

У пункті 53 Рішення по справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03), Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом"; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

В процесі судового розгляду спору на підтвердження правомірності видання оскаржуваного розпорядження, відповідач не навів суду аргументів, які б відповідали зазначеним вище критеріям доведення "поза розумними сумнівом", та не надав належні та допустимі докази, які підтверджують дотримання ним вимог законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про доступ до публічної інформації".

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності сільської ради щодо невжиття заходів по скасуванню цього розпорядження та неприведення його у відповідність до норм чинного законодавства, колегія суддів відзначає таке.

Так, розпорядження від 7 липня 2016 року "Про розгляд звернення ОСОБА_4" винесено Леляцьким сільським головою, ним же і підписано. Таким чином, колегія суддів не вбачає ознак протиправної бездіяльності у тому, що Леляцька сільська рада не вжила заходів реагування щодо скасування оскаржуваного розпорядження.

В ході апеляційного розгляду справи позивачем не надано доказів необхідності погодження Леляцьким сільським головою своїх розпоряджень з Леляцькою сільською радою, в свою чергу, остання не зобов'язана приводити розпорядження сільського голови у відповідність законодавству.

Крім того, частиною 2 статті 94 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

В силу підпункту 9 пункту 1 статі 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

В матеріалах справи відсутня інформація щодо понесених відповідачем судових витрат. У той же час, встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи, а відтак, суд першої інстанції неправомірно стягнув з неї 551,20 грн. судового збору на користь держави.

Водночас, щодо компенсації інших видів судових витрат, а саме: витрат, пов'язаних з розглядом справи колегія суддів відзначає таке.

Виходячи з положень частин 1, 2, 4 статті 94 КАС України компенсація витрат на правову допомогу - це надана нормами Кодексу перевага фізичним та юридичним особам - позивачам у справі, оскільки суб'єкт владних повноважень може компенсувати лише витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

У частині 2 статті 16 КАС України зазначається, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Як зазначено в частині 1 статті 90 КАС України, до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

При цьому, виходячи з положень статті 1 Закону України від 20.12.2011 № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу: у судовому засіданні; під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Апелянтом не надано суду розрахунку, що відповідає вимогам Закону України від 20.12.2011 № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", та підтверджує його витрати на правову допомогу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для компенсації апелянту судових витрат.

У відповідності із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Леляцького сільського голови Смущака Олександра Петровича про визнання протиправними дій та бездіяльності скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Леляцького сільського голови від 07.07.2016 "Про розгляд звернення від ОСОБА_4".

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 грудня 2016 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Білоус О.В.