Справа № 810/3376/16
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року 810/3376/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Гай А.В.;

за участю:

позивача- Дідківського С.С.;

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Толстунової С.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Київській області від 22.09.2016 р. №551 о/с про його звільнення у запас на підставі пп.7 п.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію"; поновити на посаді старшого інспектора дозвільної системи сектору превенції Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області; стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2016 р. по 21.10.2016 р. у розмірі 7000,00 грн.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що рапорт про звільнення за власним бажанням він подав 30.06.2016 р., в подальшому 01.07.2016 р., його відкликав, а відтак правові підстави для звільнення зі служби в органах поліції 22.09.2016 р. наказом №551 о/с, відсутні.

Крім того, стверджував, що після прийняття оскаржуваного наказу він продовжував виконувати службові обов'язки та вважав, що відносини з проходження публічної служби тривали. Заявляє, що навіть після одержання наказу не виконані формальні підстави, пов'язані зі звільненням: у нього не вилучено службове посвідчення, жетон офіцера та картка-замісник для отримання табельної вогнепальної зброї, йому не була видана належним чином оформлена трудова книжка.

05.12.2016 р., під час розгляду справи, позивач заявлені вимоги в частині суми грошового забезпечення, яке підлягає стягненню збільшив, просив стягнути на його користь 10250,49 грн.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з підстав, викладених у мотивувальній частині заяви та наполягав, що відповідачем при звільненні були порушені вимоги Положення про проходження служби особами рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженого постановою кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991. Вважав, що ОСОБА_3 повинен був бути звільненим на протязі трьох місяців з моменту подачі рапорту.

Представник відповідача заявлені вимоги не визнала та наполягала на правомірності дій відповідача та законності прийнятого наказу.

Позивач ОСОБА_3, допитаний у якості свідка за клопотанням його представника, у судовому засіданні пояснив, що 30.06.2016 р. ним до ГУ у Національній поліції в Київській області був поданий рапорт про звільнення за власним бажанням. Цей рапорт був написаний під тиском керівництва, зокрема, т.в.о. начальника ГУ НП у Київській області ОСОБА_4, з яким у позивача неприязні стосунки. Зазначив, що рапорт він написав в кабінеті начальника відділу кадрового забезпечення управління поліції ОСОБА_5 та одразу передав йому для здійснення подальшої реєстрації у встановленому порядку. На наступний день, 01.07.2016 р., засобами поштового зв'язку він (ОСОБА_3), надіслав на адресу відповідача рапорт про відкликання раніше поданого рапорту, оскільки усвідомив свою помилку та мав намір в працювати на займаній посаді. Чому цей рапорт не подав особисто керівнику або в канцелярію управління для реєстрації, пояснити не зміг, пославшись на свій збуджений стан 30.06.2016 р.

Стверджував, що був впевнений у тому, що його рапорт про відкликання попереднього рапорту був прийнятий до уваги і він продовжив виконувати свої обов'язки. 01.07.2016 р. повідомив відповідача про своє перебування на лікуванні в закладі охорони здоров'я. 17.09.2016 р., вийшов на службу та 20.09.2016 р. відкликав свій рапорт від 01.07.2016 р. в частині надання йому направлення для проходження військово-лікарської комісії.

26.09.2016 р. одержав наказ від 22.09.2016 р. №551 о/с про звільнення за власним бажанням та був з ним ознайомлений.

Допитаний у якості свідка гр. ОСОБА_5 суду пояснив, що він працює на посаді начальника відділу кадрового забезпечення ГУ НП в Київській області, відносини з позивачем у нього дружні та зазначив, що дійсно до нього приходив ОСОБА_3 та писав у його присутності рапорт про звільнення за власним бажанням. Назвати точну дату цієї події не зміг, однак стверджував, що такий випадок мав місце лише один раз. Після отримання рапорту від ОСОБА_3, в цей же день, свідок передав його до канцелярії управління працівнику ОСОБА_6 для реєстрації. В подальшому, на підставі поданого рапорту, позивач був звільнений з органів поліції.

Допитана у якості свідка гр. ОСОБА_6 суду пояснила, що вона працює у Головному управлінні МВС, а в подальшому ГУ НП в Київській області з 1975 року на посаді діловода. До кола її обов'язків, в тому числі, входить реєстрація вхідної кореспонденції, яку отримує відомство від працівників, державних органів та установ. Нею був зареєстрований рапорт ОСОБА_3 про звільнення з посади за власним бажанням. Назвати точну дату реєстрації вона не змогла, проте стверджувала, що дата реєстрації 22.09.2016 р. відповідає фактичній даті реєстрації рапорту, позаяк вся кореспонденція реєструється нею в день її надходження і виключень з цього правила ніколи не було. Категорично відкинула можливість затримки у реєстрації рапорту строком у 1 місяць чи більше.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, встановивши фактичні обставини справи та докази, якими підтверджені заявлені вимоги та заперечення до них, надавши правової оцінки обставинам справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених вимог, з огляду на таке:

позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Головним управлінням Національної поліції в Київській області, виконував обов'язки старшого інспектора дозвільної системи сектору превенції Білоцерківського відділу поліції Київської області, мав звання капітан поліції.

01.07.2016 р., позивач засобами поштового зв'язку на адресу Головного управління Національної поліції в Київській області надіслав рапорт про визнання недійсним рапорту від 30.06.2016 р. та просив у зв'язку із погіршенням стану здоров'я направити його для проходження військово-лікарської комісії. Цей рапорт був одержаний ГУ НП у Київскій області та зареєстрований в журналі обліку вхідних документів за липень 2016 р. Факт одержання цього рапорту визнається відповідачем.

З 30.06.2016 р. по 16.09.2016 р. позивач перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в різних медичних закладах. 01.07.2016 р. ним також було подано рапорт, яким повідомлено Головне управління Нацполіції про його перебування на лікуванні.

17.09.2016 р., ОСОБА_3 повернувся до виконання покладених на нього обов'язків, а 20.09.2016 р. подав рапорт про відкликання рапорту від 01.07.2016 р. в частині надання йому направлення для проходження військово-лікарської комісії.

В той же час, до ГУ НП у Київській області надійшов рапорт ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням, який був зареєстрований відповідаьними працівником управлінням ОСОБА_6 22.09.2016 р. за №11735, що відповідає реєстраційному номеру журналу обліку вхідних документів ГУ НП в Київській області за цей період.

22.09.2016 р., наказом №551 о/с т.в.о. начальника ГУ НП в Київській області ОСОБА_4 ОСОБА_3 був звільнений зі служби в поліції в запас на підставі п.п.7 п.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію".

На думку позивача оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на те, що ним 01.07.2016 р. був відкликаний рапорт про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з цим останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд враховує наступне: у листі ВАСУ № 753/11/13-10 від 26.05.2010 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини та, коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Позивач до звільнення працював на посаді старшого інспектора дозвільної системи сектору превенції Білоцерківського відділу поліції НП в Київській області, мав звання капітан поліції, а відтак, на переконання суду, спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIІI, як спеціальним законом.

В преамбулі Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону №580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у тому числі, за власним бажанням.

Разом з тим, позивач вказує, що у даних правовідносинах необхідно застосовувати Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженого постановою кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991.

Згідно з п. 68 цього Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція, вважає позивач, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ. Таким чином, на думку позивача, видача наказу про його звільнення зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ строку, є протиправним.

Проаналізувавши норми Закону України «Про Національну поліцію», суд дійшов висновку, що даним спеціальним нормативно-правовим актом не передбачено строку, який би мав відпрацювати поліцейський з моменту подачі рапорта про звільнення до моменту звільнення. Одночасно слід зазначити, що іншого нормативного-правового акту, який би регулював проходження служби у поліції немає.

В пункті 1 Положення зазначено, що це положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і, яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Тому суд вважає, що Положення про проходження служби особами рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ у даних правовідносинах не можуть застосовуватись, оскільки відносяться до проходження служби в органах міліції.

Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачена можливість розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, в тому числі, і у коротший строк.

Норми КЗпП суд вважає за можливе застосувати. оскільки нормами спеціального закону такі правовідносини не врегульовані.

Судом встановлено, що рапорт про звільнення ОСОБА_3 був зареєстрований 22.09.2016 р., містить погодження т.в.о. начальника ГУ НП в Київській області ОСОБА_4 та інших керівників структурних підрозділів управління поліції в Київській області, тобто дата звільнення 22.09.2016 р. була погоджена позивачем та його керівництвом, тим самим сторони домовились про звільнення у коротший строк.

У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_3 про те, що він подавав рапорт про звільнення за власним бажанням без зазначення дати 30.06.2016 р. та в подальшому, 01.07.2016 р., відкликав його.

Вказані пояснення ОСОБА_3 спростовуються доказами, які були добуті судом під час розгляду справи, зокрема, показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що, незважаючи на перебування із позивачем у дружніх стосунках, він не може підтвердити факт написання позивачем рапорту 30.06.2016 р., а показав суду про те, що рапорт про звільнення за власним бажанням ОСОБА_3 написав у нього в кабінеті один раз, і цей рапорт в день написання свідок ОСОБА_5 передав особисто працівнику канцелярії ОСОБА_6 для реєстрації.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила дату реєстрації рапорта 22.09.2016 р. та категорично виключила будь-яку можливість затягування у питанні проведення реєстрації вхідних документів, в тому числі і рапорта ОСОБА_3 ОСОБА_6 наполягала, що за час її роботи у відомстві, починаючи з 1975 року, не було випадків, коли вона реєструвала документи іншою датою, ніж датою їх надходження.

Крім того, судом були досліджені оригінали журналів обліку вхідних документів ГУ НП в Київській області за період з 29.06.2016 р. по 01.08.2016 р., в яких була відсутня реєстрація рапорту позивача з датою подачі 30.06.2016 р. Натомість наявний запис за № 11735 від 22.09.2016 р. з датою реєстрації рапорту ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням.

Одночасно, суд критично ставиться до показів ОСОБА_3 як свідка, позаяк останній є зацікавленою особою у вирішенні справи на власну користь та визна факт існування непрязних стосунків з керівництвом ГУ НП у Київській області.

Отже, судом встановлено, що рапорт ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням був поданий на реєстрацію 22.09.2016 р. та погоджений керівництвом ГУ НП в Київській області цією датою на звільнення.

Суд також відкидає доводи позивача та його представника з приводу неможливості застосування до спірних правовідносин норм Кодексу Законів про працю, оскільки вказане спростовується наявністю принципу законності, яким повинні керуватися адміністративні суди при вирішенні справ. Так, згідно ч.7 ст. 9 КАСУ у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права.

Таким чином, враховуючи подання ОСОБА_3 рапорта про звільнення за власним бажанням, на переконання суду т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Київській області, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Національну поліцію» правомірно видано наказ № 551 о/с від 22 про звільнення капітана поліції ОСОБА_3 за власним бажанням.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 551 о/с від 22.09.2016 р.

Враховуючи відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу № 551 о/с відсутні й підстави для задоволення позову в решті вимог, оскільки вони є похідними від вимоги про скасування наказу, це вимоги про поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною другою статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази, які були подані позивачем не переконують суд в обґрунтованості заявлених вимог. Стаття 70 КАСУ встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовують позовні вимоги чи заперечення та, які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивація та докази, надані позивачем не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують заявленої ОСОБА_3 позиції

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 13 грудня 2016 р.