Справа № 369/8598/16-а
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 369/8598/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук Л. М. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про визнання відмови неправомірною та про зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошинського районного суду Черкаської області від 26.10.2016, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом про призначення мінімальної довічної пенсії, стягнення заборгованості по невиплаченій пенсії та відшкодування моральних збитків.

Просив зобов'язати відповідача УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області виконати вимоги ст. ст. 54, 50 Закону України № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року в часі отримання ним статусу інваліда війни від 03 червня 1993 року до інвалідності від 18 жовтня 1993 року другої довічної групи і призначити з 01 липня 2016 року мінімальну довічну пенсію в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком в сумі 11 949 грн. 25 коп., повернути за липень, серпень, вересень 2016 року суму привласненої пенсії в розмірі 17 599 грн. 50 коп. із посиланням на раніше прийняті рішення і постанови апеляційних судів; стягнути з УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області у відповідності до вимог ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і неправомірну діяльність відповідача в часі з 18 жовтня 1993 року суму неповернутої пенсії в розмірі 1 080 349 грн. 14 коп. за 237 місяців з урахуванням відміни пенсійного забезпечення по постановам судів; стягнути УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області суму 1 080 349 грн. 14 коп. у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України відшкодування моральних збитків за шкоду, завдану його здоров'ю через невиконання касаційної постанови ВАС України від 02 червня 2011 року про заборону оскаржувати прийняті рішення судами апеляційної інстанції; стягнути суму 1 864 267 грн. 74 коп. відсотків за незаконне користування його пенсійними сумами не нижче 15 % річних за 19,7 років.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Черкаської області від 26.10.2016 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, письмові заперечення на апеляційну скаргу та подані письмові документи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав вірну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в Києво-Святошинському районі та отримує пенсію по інвалідності 1-ї групи, завданої внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2007 року скасовано та постановлено нову постанову, згідно якої позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано дії УПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_2 неправомірними; зобов'язано УПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області провести перерахунок пенсії з 02.06.2008 року в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, враховуючи розмір мінімальної пенсії за віком в розмірі 481 грн.

Згідно постанови Вищого адміністративного суду України від 2011 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року змінено в частині дати, з якої необхідно провести перерахунок пенсії позивачу та замість з 02.06.2008 року, зазначити з 01 червня 2008 року. В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду залишено без змін.

Відповідач певний час згідно з вказаною постановою суду перераховував його пенсію, призначену на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0513429 позивачу з 12 липня 2016 року встановлено довічно першу підгрупу «Б» інвалідності, захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У липні 2016 року позивач звернувся до УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області із заявою про призначення йому додаткової пенсії як військовослужбовцю за втрату здоров'я у відповідності до вимог ст. ст. 50, 54 Закону № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року, починаючи з 01 липня 2016 року, група інвалідності встановлена довічно.

Згідно листа УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області від 28 липня 2016 року № 151/П-01 відмовлено в перерахунку пенсії, так як, що відсутні правові підстави для проведення перерахунку пенсії як інваліду війни І групи.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у здійсненні перерахунку пенсії позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

У зв'язку з набранням з 19 червня 2011 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14 червня 2011 року № 3491-VI та прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 6 липня 2011 року № 745, проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого її розмір зменшився.

28 грудня 2014 року на підставі Закону № 76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" статті 50, 54 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" викладені в новій редакції, де умови, порядок призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно вимог ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Згідно наданої довідки УПФУ в Києво-Святошинському районі Київської області по особовому рахунку позивача за № 1391 від 17 жовтня 2016 року вбачається, що він отримує пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалід І групи.

Відповідно до особового рахунку позивача вбачається, що рішення суду у справі № 22-а-29103/08 від 04 листопада 2008 року виконано відповідачем, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Згідно п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Виплата державної пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з 01.09.2011 року проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», а з 01.01.2012 року здійснюється у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішеннями Конституційного суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена законність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

Законами України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік», «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено, зокрема, що у 2011 - 2015 роках положення зокрема статей 50, 54 Закону №796- XII, застосовуються у порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 - 2015 роки.

Таким чином, Законом України № 76 VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року було внесено зміни до статей 50 та 54 Закону № 796- XII та зміни не визнані неконституційними.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 стаття 2).

Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України.

З огляду на викладене, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного Суду України дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Таким чином, вимога позивача щодо зобов'язання виконати вимоги ст. ст. 54, 50 Закону № 796-ХІІ в часі отримання ним статусу інваліда війни від 03 червня 1993 року до інвалідності від 18 жовтня 1993 року другої довічної групи і призначити з 01 липня 2016 року мінімальну довічну пенсію у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Пенсію позивачу призначено відповідно до норм Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС», норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням всіх наданих особою документів та рішень судів.

З огляду на викладене, у відповідача відсутні підстави для перерахунку позивачу пенсії, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошщинського районного суду Черкаської області від 26.10.2016 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Богуславському районі Київської області про визнання відмови неправомірною та про зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Черкаської області від 26.10.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 20.12.2016.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.