Справа № 569/10738/16-а
Суддя: Першко О.О. О. О.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.

при секретарі Корнійчук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, який діє через свого представника ОСОБА_2, до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відновити виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2016 року ОСОБА_1, діючи через свого представника - ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просив суд, визнати дії відповідача, які полягають у відмові відновити виплату його пенсії починаючи із 07 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача відновити виплату його пенсії його довіреному представнику ОСОБА_2 із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством, починаючи із 07 жовтня 2009 року.

20 жовтня 2016 року представник позивача ОСОБА_2 подала суду заяву про зміну позовних вимог, згідно яких позивач просить суд зобов'язати відповідача відновити виплату його пенсії його довіреному представнику ОСОБА_2 із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством, починаючи із 07 жовтня 2009 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» було призначено пенсію за віком та отримував її регулярно до 07 червня 2005 року. Отримавши право на постійне проживання у США, залишив межі України та виїхав за кордон. Чинна на момент виїзду за кордон норма п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV передбачала, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Проте, вказана норма втратила чинність згідно рішення Конституціного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25рп/2009, як така, що не відповідає Конституції. 18 липня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про відновлення раніше призначеної пенсії. Листом від 01 серпня 2016 року №600/10 відповідач відмовив у задоволенні його вимоги, з посиланням на п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України №1058-ІV. Вважає такі дії відповідача неправомірними, такми, що порушують його конституційні права.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, в заяві про уточненя позовних вимог позивач просив справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що Відпоідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійнестрахування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонуд або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згодна на обов'язковість якого надана Вержовною Радою України. Ст. 51 Закону України №1058-ІV встановлює, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місти проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачеш йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. В червні 2005 року позивач звернувся до управління із заявою про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання (зняття з обліку) та просив виплатити 6 місячний розмір пенсії наперед (за період із липня 2005 року по грудень 2005 року). Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. у справі №1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вказані положення визнано неконституційними - такими, що не відповідають Конституції України та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення нього рішення. Із урахуванням вказаного рішення Конституційного Суду України позивач 18.07.2016 року звернувся до управління н заявою про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року. Пунктом 3 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено: «звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших Законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття Закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними». На даний час, нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, яким будуть передбачені умови, норми і механізми виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не прийнято.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, надані суду заперечення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перебуваючи на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду Україні Рівненської області із 03.10.2003 року позивач отримував пенсію за віком по червень 2005 року включно, до виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки.

В матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

18 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутністю відповідної міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України Про загальнообов'язкове пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

При цьому в рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведені вище міркування ЄСПЛ є достатніми для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд приходить до висновку, що неукладення державою міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Крім того, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, починаючи з 07.10.2009 року відсутні будь-які підстави для припинення виплат пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, в країни, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, втому числі до США.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виїхав на постійне місце проживання кордон, а саме до держави США в 2005 році, тобто у відповідача не було жодних підстав для припинення виплати пенсії позивачу з 07 жовтня 1009 року.

Таким чином відповідач діяв поза законом, допустив протиправні дії стосовно позивача. Відповідно у позивача не виникло жодного обов'язку звертатися із заявою про поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2008 року, що не була відновлена після визнання норми закону неконституційною.

Крім того, ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантує кожній особі право на безпосереднє звернення до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів, та не передбачає обов'язку особи попередньо самостійно вирішувати спір.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002).

Вищевикладене додатково свідчить, що позивач в будь-якому випадку не був зобов'язаний звертатись до відповідача із будь-якими заявами позинаючи з 07 жовтня 2009 року, а мав право на безпосереднє звернення до суду з метою отримання належного захисту свого права на отримання пенсії.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач постівйно проживає в США, тому він має право на відновлення виплати раніше призначеної йому пенсії його представнику ОСОБА_2 із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України, починаючи 07 жовтня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, ч. 4 ст. 128, 158-163,167,185-186,254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1, який діє через свого представника ОСОБА_2, до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відновити виплату пенсії - задовольнити.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 його довіреному представнику ОСОБА_2 починаючи з 07 жовтня 2009 року із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України.

Стягнути з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської областіна користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Рівненського

міського суду О.О.Першко