Справа № 824/515/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/515/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Лелюка О.П. головуючого у судовому засіданні,

Брезіної Т.М.,

Левицького В.К.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1 , його представника Яворського А.В., представника Міністерства оборони України Літвіна С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач, з урахуванням уточнень до позову, просить суд:

- визнати дії Міністерства оборони України та військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо систематичного порушення ними умов проходження військової служби ОСОБА_1 , які передбачені контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеним 05 січня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 , а саме: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби, виплата підйомної допомоги, виплата грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій, надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення та щодо відмови у розірванні даного контракту - протиправними;

- зобов`язати Міністерство оборони України припинити контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладений 05 січня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 шляхом його розірвання та звільнити з військової служби ОСОБА_1 , у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця), на підставі пункту «з» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що згідно укладеного між ним та Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 контракту, Міністерство оборони України зобов`язувалося відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_1 , а саме: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби; виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом із ним на нове місце проходження військової служби; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат , винагород, премій (в т. ч. виплати пов`язані з виконанням бойових завдань у зоні проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях); жиле приміщення йому та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за підйом (найом) ним жилого приміщення.

Позивач зазначав, що у зв`язку із систематичним невиконанням командуванням військової частини - польової пошти НОМЕР_1 указаних вище умов, ним було подано рапорт про розірвання контракту, а також здійснення виплати грошового забезпечення, надбавок, винагород, премій тощо.

Повідомив, що за результатами розгляду вказаного рапорту командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 у листі від 02 червня 2016 року відмовило в задоволенні рапорту через відсутність правових підстав для звільнення з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням. Щодо грошового забезпечення в листі зазначено, що воно виплачується встановленим порядком відповідно до наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України в 2016 році» в порядку черговості написання рапортів (звернень), надходження коштів на рахунки військової частини, за наявності відповідних підстав для видання наказів на виплату.

На підтвердження систематичного невиконання командуванням умов контракту укладеного з позивачем, останній вказував, що при проведенні перевірки командуванням Військово-Морських Сил та територіального органу Військової служби правопорядку Збройних Сил України за дорученням військової прокуратури Південного регіону України були встановлені факти систематичного невиконання умов контракту командуванням, а саме: факти проживання військовослужбовців упродовж тривалого часу у непристосованих приміщеннях військової частини - польова пошта НОМЕР_1 в м. Очаків, незабезпечення в них відповідного санітарно-епідеміологічного стану, а також неналежного речового забезпечення військовослужбовців комендантського взводу вказаної частини.

Також зазначав, що військовою прокуратурою Південного регіону України складено три протоколи за статтею 172-15 КУпАП відносно заступника командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 з матеріального забезпечення, начальника медичної частини та командира комендантської роти цієї військової частини.

В письмових поясненнях, наданих в ході судового розгляду, позивач також вказував на те, що за змістом положень Законів України «Про оборону України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, в частині визначення поняття особливого періоду, такий настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Тобто, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Позивач зазначав, що оскільки на момент укладення ним контракту про проходження військової служби 05 січня 2016 року, подачі рапорту про розірвання контракту 24 травня 2016 року та подачі до суду даного адміністративного позову 29 липня 2016 року особливий період не діяв, то контракт має припинитись, а він - звільнитись відповідно до підстав, зазначених у частині шостій статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

На думку ОСОБА_1 , укладення контракту строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію здійснено з порушенням норм закону, у спосіб не передбачений ним та є неправомірним.

Відтак, позивач вважає, що дії відповідачів щодо відмови йому у припиненні (розірванні) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу не відповідають нормам чинного законодавства, тобто, є протиправними, а даний контракт підлягає розірванню.

Міністерство оборони України проти задоволення позову заперечувало, виклавши свою позицію щодо заявлених вимог в письмових запереченнях.

Вказаний відповідач зазначив, що укладений з позивачем контракт є строковим та укладений на період до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Посилався на те, що частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлено підстави для звільнення з військової служби в особливий період, згідно яких припинення контракту з військовослужбовцем з підстави систематичного невиконання умов контракту командуванням не передбачено.

Крім того, вказував, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію.

Щодо визнання дій Міністерства оборони України та військової частини - польової пошти НОМЕР_1 протиправними в частині систематичного порушення умов проходження позивачем військової служби, відповідач повідомив, що із змісту листа військової прокуратури Південного регіону від 21 червня 2016 року за № 05/1-2644, адресованого ОСОБА_3 , вбачається відсутність незаконних дій Міністерства оборони України, тим більше системність порушень щодо ОСОБА_1 .

Міністерство оборони України вказувало, що з документів, доданих до позову, не вбачається проходження військової служби ОСОБА_1 на посадах в комендантському взводі військової частини п/п НОМЕР_1 , а тому не має підстав для визнання незаконності дій щодо нього та зобов`язання вчинити дії з припинення контракту.

Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 також заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог. В письмових запереченнях, посилаючись на положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в частині звільнення військовослужбовців з військової служби, вказувала на те, що оскільки в Україні діє особливий період, правові підстави для звільнення позивача зі служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням відсутні.

Щодо твердження позивача про систематичне невиконання військовою частиною умов контракту, відповідач зазначав про ненадання позивачем доказів на підтвердження зазначеного, а його посилання на складені протоколи про адміністративні правопорушення відносно окремих посадових осіб частини не є невиконанням умов контракту командуванням та не може підтверджувати таку обставину.

Крім цього, відповідач повідомив, що речовим майном позивача було забезпечено 23 травня 2016 року, нараховано підйомну допомогу 27 травня 2016 року, що підтверджується відповідними роздавальними відомостями, а грошове забезпечення виплачувалось позивачу установленим порядком, відповідно вимог наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році».

Щодо виплат винагород за безпосередню участь у антитерористичній операції, військова частина вказувала, що вони виплачуються відповідно до Інструкції «Про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду» за наявності відповідних підстав.

З приводу жилого приміщення відповідач зазначив, що позивачем за час проходження служби у військовій частині не було вчинено належних дій для отримання житла, передбачених Інструкцією «Про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», а саме: не подано рапорту для зарахування на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, до якого додається визначений перелік документів, і який підписується повнолітніми членами сім`ї, що проживають разом з військовослужбовцем, мають самостійне право на отримання жилого приміщення та бажають разом з ним перебувати на квартирному обліку.

В ході судового розгляду справи військовою частиною - польовою поштою НОМЕР_1 неодноразово надавались суду письмові пояснення, в яких додатково повідомлено, що наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 24 червня 2016 року № 188-РС позивач був призначений на посаду до 72 окремої механізованої бригади Оперативного Командування Північ Сухопутних Військ Збройних Сил України. На виконання зазначеного наказу позивач виключений зі списку особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 наказом командира військової частини від 02 липня 2016 року №195. При цьому, у зв`язку з відмовою позивача здати військовий квиток, отримати атестати та приписи про вибуття до нового місця служби і вибути до нього, військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону за фактом відкритої відмови виконувати наказ начальника відносно позивача відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 402 Кримінального кодексу України.

З приводу посилань позивача на складені за наслідками перевірки протоколи про адміністративні правопорушення відносно посадових осіб військової частини, відповідач вказував, що судовими рішеннями Апеляційного суду Миколаївської області, які набрали законної сили, вказаних осіб звільнено від адміністративної відповідальності та встановлено факти проживання військовослужбовців, в тому числі і позивача, в наметі, що був у придатному для проживання стані та повного забезпечення особового складу роти речовим майном.

Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 зазначає про те, що вона діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. Просили суд позов задовольнити повністю.

Представник Міністерства оборони України щодо задоволення позову заперечував, надавши пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Військова частина - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України (її представник) в судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомила.

Згідно частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 січня 2016 року між громадянином ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

За змістом пункту 2 указаного контракту Міністерство оборони України зобов`язувалось відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином ОСОБА_1 . Зокрема забезпечити: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби; виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом із ним на нове місце проходження військової служби; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат , винагород, премій; жиле приміщення йому та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за підйом (найом) ним житлого приміщення.

Відповідно до пункту 3 контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 січня 2016 року №2-РС відповідно до статті 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнято у добровільному порядку на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та призначено солдата ОСОБА_1 стрільцем-регулювальником комендантського відділення комендантського взводу комендантської роти, ВОС 100915А/648.

На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 січня 2016 року №5 солдата вс/к ОСОБА_1 , направленого військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятого на військову службу за контрактом до військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 05 січня 2016 року № 2-РС та призначеного на посаду стрільця-регулювальника комендантського відділення комендантського взводу комендантської роти, ВОС 100915А/648, наказано вважати таким, що підписав контракт з командиром військової частини польової пошти НОМЕР_1 з 05 січня 2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, з 05 січня 2016 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та вирішено вважати, що з 05 січня 2016 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено оклад за посадою 530 грн на місяць. Вирішено виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 125% посадового окладу, надбавку за виконання особливо важких завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 % від місячного грошового забезпечення.

24 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини польової пошти НОМЕР_1 з рапортом про розірвання контракту з підстав систематичного невиконання умов контракту командуванням та здійснення виплати грошового забезпечення, надбавок, винагород, премій тощо.

Військовою частиною польовою поштою НОМЕР_1 за наслідками розгляду указаного рапорту листом від 02 червня 2016 року №1350/1 повідомлено позивача про те, що на даний час відсутні правові підстави для звільнення його зі служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, що унеможливлює задоволення такого рапорту. Щодо грошового забезпечення позивачу повідомлено, що воно виплачується встановленим порядком відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України в 2016 році» в порядку черговості написання рапортів (звернень), надходження коштів на рахунки військової частини, за наявності відповідних підстав для видання наказів на виплату.

Не погоджуючись з відмовою у розірванні укладеного з Міністерством оборони України контракту, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 17 Конституції України передбачено, зокрема, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби регулює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби.

Частиною першою, четвертою та шостою статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Згідно частини першої статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною першою статті 20 Закону №2232-XII передбачено, зокрема, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Як вбачається з обставин справи, саме такий вид військової служби як військова служба за контрактом осіб рядового складу проходив позивач у військовій частині - польової пошти В2492 Військово-Морських Сил Збройних Сил України, уклавши 05 січня 2016 року контракт з Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 .

Згідно частини четвертої статті 19 Закону №2232-XII форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до Закону №2232-XII указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008 в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 15 Положення № 1153/2008 визначено, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Згідно пункту 18 Положення №1153/2008 перший контракт про проходження військової служби укладається, зокрема, з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Аналогічного змісту норма щодо строку, на який може бути укладено контракт про проходження військової служби з військовослужбовцем, наведена і в частині третій статті 23 Закону №2232-XII.

Отже, строк, на який між позивачем та відповідачем укладено контракт (до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію), узгоджується з наведеними вище нормами матеріального права.

Законодавцем визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту або достроково у випадках, передбачених законом.

Так, за змістом статті 26 Закону №2232-XII, однією з підстав для припинення (розривання) контракту за бажанням військовослужбовця є систематичне невиконання умов контракту командуванням (пункт «з» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII).

Саме на підставі наведеної норми позивач і просить суд зобов`язати Міністерство оборони України припинити контракт від 05 січня 2016 року, стверджуючи про систематичне порушення відповідачами умов проходження ним військової служби, які передбачені укладеним контрактом.

Водночас позивач просить суд визнати і протиправними дії відповідачів щодо систематичного порушення ними умов проходження військової служби ОСОБА_1 , які передбачені контрактом.

У зв`язку з цим, необхідно зазначити, що механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454 (далі - Інструкція №170 в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, відповідно до пункту 2.12 Інструкції №170 систематичним невиконанням умов контракту командуванням є невиконання одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались два чи більше разів протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця. Невиконання зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, не враховується для встановлення систематичного невиконання умов контракту командуванням, якщо їх виконання стало неможливим у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій, а також залучення до здійснення заходів правового режиму надзвичайного стану, боротьби з тероризмом і піратством, посилення охорони державного кордону, ліквідації надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру, надання військової допомоги іншим державам.

Умовами контракту, які, як стверджує позивач, систематично не виконувало командування військової частини НОМЕР_1 , є: належне матеріальне забезпечення військовослужбовців; виплата підйомної допомоги; виплата грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення.

З приводу вказаного судом встановлено, що до Військової прокуратури Південного регіону України зверталися військовослужбовці комендантської роти військової частини - польової пошти НОМЕР_1 з колективним зверненням щодо неналежного матеріального та інших видів забезпечення військовослужбовців.

За дорученням військового прокурора Південного регіону України від 24 травня 2016 року (№05/1-2151 вих.16) комісією проведено перевірку додержання військовою частиною польовою поштою НОМЕР_1 вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зі змінами) та Статуту Збройних Сил України, результати якої відображені в акті перевірки від 27 травня 2016 року №2190.

Згідно змісту вказаного акту, у ході проведення перевірки з`ясовувались наступні питання: додержання статутних умов розміщення військовослужбовців та належного утримання приміщень; забезпечення прав військовослужбовців на охорону здоров`я, медичну допомогу; своєчасності розгляду питань надання статусу учасників АТО; порядку видачі військової форми одягу; порядку помивки особового складу в лазні; питання охорони праці; повноту видачі грошового забезпечення.

При перевірці скарги групи військовослужбовців щодо проживання протягом тривалого часу у не пристосованих приміщеннях, яке вражено пліснявою, встановлено, що у порушення статті 160 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зазначені військовослужбовці проживають в польовому таборі, при цьому недоліком є те, що намет в якому вони проживають має численні дірки та протікає, уражений пліснявою, в порушення статті 165 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України відсутній бачок для питної води.

У порушення пункту 2.6.8 Наказу Міністерства оборони України від 16 липня 1997 року №300 «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» у особового складу комендантського взводу постільна білизна відсутня.

Крім цього, як зазначено в акті перевірки, у особового складу комендантського взводу відсутні належні умови для просушування одягу та взуття, що створює умови для виникнення серед особового складу військової частини інфекційних та соматичних хвороб.

В ході перевірки також встановлено, що у порушення пункту 2.5 наказу Міністерства оборони України від 22 червня 2001 року №210 та статті 155 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в польовому таборі відсутній умивальник, що робить неможливим виконання військовослужбовцями правил особистої гігієни.

Відсутня доріжка до туалету з твердим покриттям, прибирання туалету не проводиться, що є порушенням статті 170 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

З приводу медичного забезпечення військовослужбовців в акті перевірки, зазначено, що таке здійснюється на базі медичного пункту, на рівні першої лікарської допомоги.

Медичний пункт частини знаходиться в пристосованому будинку, який за складом приміщень не відповідає нормативним вимогам.

В порушення пункту 5.7, 5.8 Санітарних норм і правил №5179-90 відсутня гаряча проточна вода в кімнаті надання невідкладної медичної допомоги.

Окрім того, персоналом медичної служби не представлені особисті медичні книжки форми 1 ОМК, що є порушенням пункту 2.11 наказу Міністерства оборони України від 10 березня 2016 року №126, яким затверджено комплексний план заходів щодо забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя особового складу Збройних Сил України на 2016-2020 роки».

Також в ході перевірки встановлено, що в порушення пункту 2.4 наказу Міністерства охорони здоров`я України №44 від 16 березня 1993 року у матеріальній кімнаті та кімнаті надання невідкладної допомоги відсутні гігрометри, що унеможливлює ведення контролю за вологістю та температурою для дотримання умов зберігання лікарських засобів. Відсутній журнал температурного режиму.

В акті перевірки зазначено про відсутність у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 проблем з забезпеченням військовослужбовців необхідним речовим майном.

Водночас перевіркою було встановлено, що з 05 січня 2016 року по 20 травня 2016 року особовий склад комендантської роти взводу речовим майном не забезпечувався.

Крім цього, з матеріалів адміністративної справи вбачається, що на виконання доручення Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 25 травня 2016 року №2130 начальником санітарно-епідеміологічного відділу військової частини НОМЕР_2 , старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу військової частини НОМЕР_2 позапланово проведено обстеження військової частини польової пошти НОМЕР_1 (м. Очаків).

Як зазначено в акті санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 26 травня 2016 року перевіркою встановлено, що відсутня гаряча проточна вода в кімнаті надання невідкладної медичної допомоги, що є порушенням пункту 5.7, 5.8 Санітарних норм і правил №5179-90; персоналом медичної служби не представлені особисті медичні книжки форми 1ОМК, що є порушенням пункту 2.11 наказу Міністерства оборони України від 10 березня 2016 року №126, яким затверджено комплексний план заходів щодо забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя особового складу Збройних Сил України на 2016-2020 роки»; особовий склад роти охорони та загону спеціального призначення військової частини розміщується у пристосованих казармах та польовому таборі; на момент перевірки військовослужбовці, що звернулися зі скаргою щодо свого розташування, проживають в польовому таборі, недоліком є те, що намет, де вони проживають має численні дірки і протікає, уражений пліснявою, постільна білизна відсутня, що є порушенням пунктів 160, 165, 369 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, пункту 6.2.8 Наказу Міністерства оборони України від 16 липня 1997 року №300 «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України; відсутні належні умови для просушування одягу та взуття, що створює умови для виникнення серед особового складу бригади інфекційних та соматичних хвороб; в польовому таборі відсутній умивальник, що робить неможливим виконання правил особистої гігієни, чим порушено пункт 2.5 наказу Міністерства оборони України від 22 червня 2001 року №210 та статті 155 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; медичною службою не в повному обсязі проводиться медичний огляд військовослужбовців під час їхньої помивки, книга реєстрації медичних оглядів військовослужбовців в лазні не представлена, чим порушено пункт 5.6 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 червня 2001 року №210. Комісією виявлено, що медичною службою не в повному обсязі проводяться медичний огляд військовослужбовців під час їхньої помивки, книга реєстрації медичних оглядів військовослужбовців в лазні не представлена.

В ході судового розгляду справи позивач наголошував на обставинах, встановлених в ході проведення указаних вище перевірок у військовій частині польової пошти НОМЕР_1 та вказував про неналежне матеріальне забезпечення його як військовослужбовця, який проходив військову службу у названій військовій частині.

Згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що позивачем доведено неналежне матеріальне забезпечення військовою частиною - польової пошти НОМЕР_1 ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби у цій військовій частині.

При цьому, зважаючи на вимоги частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, військовою частиною - польової пошти НОМЕР_1 як суб`єктом владних повноважень який заперечував проти адміністративного позову не доведено правомірності указаних оскаржуваних позивачем дій.

В обґрунтування доводів щодо належного матеріального забезпечення позивача військова частина - польової пошти НОМЕР_1 вказувала про забезпечення позивача речовим майном 23 травня 2016 року, що підтверджується відповідною роздавальною відомістю.

Між тим, на переконання колегії суддів, такі доводи не спростовують встановлених в ході проведенні перевірки фактів проживання військовослужбовців військової частини - польової пошти НОМЕР_1 , в т.ч і ОСОБА_1 , у непристосованих приміщеннях, неналежних побутових умовах, незабезпечення відповідного санітарно-епідеміологічного стану та неналежного (несвоєчасного) забезпечення позивача речовим майном.

Також відповідач, стверджуючи про безпідставність доводів позивача щодо неналежного матеріального забезпечення, посилався на постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року та 11 жовтня 2016 року, які набрали законної сили.

Вказував, що цими судовими рішеннями скасовано судові рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області про визнання винними посадових осіб військової частини-польової пошти НОМЕР_1 у вчинені правопорушення, передбаченого статтею 172-15 КУпАП, а відповідних посадових осіб звільнено від адміністративної відповідальності.

Відповідач зазначав, що судом апеляційної інстанції при розгляді справ про адміністративне правопорушення було встановлено факти проживання військовослужбовців військової частини-польової пошти НОМЕР_1 в наметі, що був у придатному для проживання стані та повного забезпечення особового складу роти речовим майном.

На думку військової частини-польової пошти НОМЕР_1 , обставини, встановлені постановами Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року та 11 жовтня 2016 року, не підлягають доказуванню відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що постановами Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 серпня 2016 року за наслідками розгляду справ про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення.

Однак постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 серпня 2016 року відносно заступника командира військової частини з матеріального забезпечення - начальника відділення ОСОБА_5 , останнього звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення за малозначністю вчиненого ним адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 серпня 2016 року відносно начальника медичної служби ОСОБА_4 останнього звільнено від адміністративної відповідальності за статтею 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення за малозначністю вчиненого ним адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, за змістом наведеної процесуальної норми, обов`язковість преюдиційних обставин поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо: судовим рішенням в адміністративній справі, судовим рішенням у цивільній справі, судовим рішенням в господарській справі, які набрали законної сили, і у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, встановлені в інших процесуальних актах, зокрема, у справах про адміністративні правопорушення, не можуть розглядатися як обов`язкові відповідно до частин першої та четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Передбачене наведеними вище положеннями звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Оскільки судові рішення, на які посилається відповідач, прийняті у справах про адміністративне правопорушення, у яких ОСОБА_1 не брав участі, а дана адміністративна справа не є справою про правові наслідки дій чи бездіяльності осіб, щодо яких ухвалені названі вище постанови суду апеляційної інстанції, твердження відповідача про обов`язковість обставин, встановлених у таких рішеннях, є помилковим, а тому вони не беруться до уваги.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що однією з умов контракту від 05 січня 2016 року було забезпечення позивача належним матеріальним забезпеченням під час проходження військової служби, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо неналежного матеріального забезпечення ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби у цій військовій частині.

Поряд з цим доводи позивача про протиправність дій військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо систематичного порушення умов контракту в частині виплати підйомної допомоги; виплати грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення є необґрунтованими, оскільки не підтвердженні належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно змісту акту перевірки від 27 травня 2016 року №2190 під час проведення перевірки викладеного у скарзі питання щодо виплати військовослужбовцям підйомної допомоги у зв`язку з переміщенням до нового місця служби встановлено, що, зокрема, ОСОБА_1 28 березня 2016 року було написано рапорт про виплату підйомної допомоги, на підставі якого 26 квітня 2016 року військовою частиною подана заявка на кошти до фінансово-економічного управління командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Фінансування на дану виплату отримано 20 травня 2016 року та 26 травня 2016 року платіжні документи подані до управління Державної казначейської служби України в Очаківському районі на проведення виплати, виплата запланована на 27 травня 2016 року.

Судом встановлено, що позивачу підйомну допомогу нараховано 27 травня 2016 року, що підтверджується роздавальною відомістю від 26 травня 2016 року №106 та відомістю зарахування підйомної допомоги з відміткою банку від 27 травня 2016 року.

З приводу грошового забезпечення в акті перевірки від 27 травня 2016 року №2190 зазначено, що таке виплачується військовослужбовцям військової частини по мірі надходження фінансування, заявки на кошти подавалися до забезпечуючого фінансового органу своєчасно та в обсязі реальної потреби, платіжні документи оформлювались та подавались на оплату до органів Державної казначейської служби на протязі одного-двох банківських днів.

На підставі наказу командира військової частини від 16 травня 2016 року №355 було оголошено вислугу років ОСОБА_1 , перерахунок та доплата буде здійснена в червні 2016 року.

Військовослужбовцями комендантської роти військової частини - польової пошти НОМЕР_1 , в тому числі, ОСОБА_1 25 квітня 2016 року на ім`я командира військової частини були написані рапорти про надання довідок про нарахування грошового забезпечення, фінансово-економічною службою військової частини були підготовлені дані довідки, передані до стройової частини та отримані військовослужбовцями 25 травня 2016 року.

В ході судового розгляду справи військовою частиною польової пошти НОМЕР_1 було надано довідку про виплату грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення стрільця-регулювальника комендантського взводу комендантської роти рядового ОСОБА_1 , прийнятого на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію до військової частини польова пошта НОМЕР_1 з 05 січня 2016 року згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , відповідно до якої названому військовослужбовцю виплачено: за лютий 2016 року грошове забезпечення в розмірі 6192, 90 грн; за березень 2016 року грошове забезпечення в розмірі 7110,40 грн; за квітень 2016 року грошове забезпечення в розмірі 7110,40 грн; за травень 2016 року грошове забезпечення в розмірі 7110,40 грн; за червень 2016 року грошове забезпечення в розмірі 7129,90 грн, позбавлення премії на 10% в зв`язку з «доганою» (оголошеною наказом командира частини від 24 травня 2016 року за систематичне порушення форми одягу); проведено перерахунок та доплата надбавки за вислугу років, ГДО 2222,00 грн; за липень 2016 року грошове забезпечення в розмірі 7712,16 грн та ГДО 2222,00 грн.

Всього нараховано виплат за період з 05 січня 2016 року по 02 липня 2016 року в сумі 46810,16 грн, з них грошове забезпечення 42366,16 грн, ГДО 4444,00 грн.

В жовтні 2016 року нарахована винагорода за участь в АТО за січень з 19 січня по 31 січня 2016 року в сумі: 503,23 грн, за лютий з 01 лютого по 29 лютого 2016 року 1200 грн, за березень з 01 березня по 23 березня 2016 року 890,32 грн.

Зазначене також підтверджується відомостями нарахування на виплату грошового забезпечення офіцерам, мічманам і військовослужбовцям служби за контрактом за лютий-червень 2016 року №29, №58, №43, №94, №115, нарахувально-роздавальною відомістю №129 на виплату грошового забезпечення в липні 2016 року військовослужбовцям в/ч НОМЕР_3 та відомостями зарахування грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_3 за лютий-червень 2016 року з відповідною печаткою ПАТ КБ «Приватбанк».

З приводу жилого надання жилого приміщення або виплати грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення судом встановлено, що позивачем за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 не було вчинено належних дій для отримання житла, передбачених Інструкцією «Про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року №24/20337, а саме: позивач не звертався з рапортом для зарахування на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, до якого додається визначений перелік документів, і який підписується повнолітніми членами сім`ї, що проживають разом з військовослужбовцем, мають самостійне право на отримання жилого приміщення та бажають разом з ним перебувати на квартирному обліку.

Указане позивачем не заперечувалось.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем у позові не наведено обґрунтованих доводів з посиланням на правові норми та не надано жодних доказів на підтвердження своїх тверджень про протиправність дій відповідачів щодо невиконання умов контракту в указаній вище частині.

Натомість відповідачем в ході судового розгляду справи було надано достатньо належних доказів на підтвердження своїх доводів про дотримання умов контракту, укладеного з позивачем, відносно виплати підйомної допомоги, виплати грошового забезпечення з урахуванням надбавок, доплат, винагород, премій, надання жилого приміщення або виплати грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення.

При цьому варто зазначити, що вимоги про ненарахування/невиплати чи нарахування/виплати грошового забезпечення не в повному розмірі, стягнення таких недоотриманих коштів позивачем у даному позові не пред`являлись.

Відтак, вирішуючи спір згідно положень частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України у межах заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Міністерства оборони України та військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо систематичного порушення ними умов проходження військової служби ОСОБА_1 , які передбачені контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеним 05 січня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тво командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України капітана 2 рангу ОСОБА_2 , а саме: виплата підйомної допомоги; виплата грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за підйом (найом) жилого приміщення.

Відмовляючи в указаній частині позовних вимог, пред`явлених до Міністерства оборони України, колегія суддів, крім наведених вище мотивів, також виходить з того, що як зі змісту акту перевірки від 27 травня 2016 року №2190, та і з листа військової прокуратури Південного регіону від 21 червня 2016 року за №05/1-2644 вбачається відсутність встановлення незаконних дій саме Міністерством оборони України безпосередньо до ОСОБА_1 .

Відносно позовних вимог про визнання протиправними дій Міністерства оборони України та військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо відмови у розірванні контракту і зобов`язання Міністерство оборони України припинити контракт шляхом його розірвання, звільнити з військової служби ОСОБА_1 у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця) на підставі пункту «з» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з обставин справи, між позивачем та Міністерством оборони України 05 січня 2016 року укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, згідно якого він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Поняття особливого періоду наведене у частині першій статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі Закон №3543-XII у редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону №3543-XI).

Демобілізація, згідно наведеного у частині першій статті 1 Закону № 3543-XI, - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону №3543-XI зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації. Особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. При цьому законом не визначено чіткого порядку припинення особливого стану.

Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою у постанові від 16 лютого 2015 року у справі №800/582/14. При цьому в постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа за №21-112а15) вказано, що зазначене рішення Вищого адміністративного суду України ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію.

Оскільки цей Указ набрав чинності з 18 березня 2014 року, то з указаною датою пов`язується настання в Україні особливого періоду.

Крім викладеного, колегія суддів також звертає увагу на наявний в матеріалах справи лист Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року №322/2/8417, в якому надано роз`яснення про те, що з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період, скасування якого буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході Україні.

Наразі такий Указ не видавався.

Пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Згідно абзацу другого частини третьої статті 23 Закону №2232-XII для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 252 Положення №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини восьмої статті 26 Закону №2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання;

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Отже, у частині восьмій статті 26 Закону №2232-XII наведено вичерпний перелік підстав для звільнення з військової служби військовослужбовців під час дії особливого періоду.

Під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця), тобто на підставі пункту «з» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що станом на час подачі позивачем до військової частини - польової пошти НОМЕР_1 рапорту про розірвання контракту у суб`єкта владних повноважень були відсутні правові підстави для розірвання контракту, укладеного під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Таким чином, військова частина польової пошти НОМЕР_1 , відмовивши позивачу у задоволенні його рапорту щодо звільнення зі служби на підставі пункту «з» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII, діяла правомірно, відповідно до законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Також необхідно зазначити, що оскільки укладення з позивачем контракту відбулось за погодженням сторін на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (пункт 3 контракту), то зазначене свідчить про усвідомлення позивачем станом на час укладення контракту дії в Україні особливого періоду.

Відтак, безпідставними є доводи позивача в обґрунтування своїх вимог про те, що на момент укладення ним контракту про проходження військової служби 05 січня 2016 року особливий період в Україні не діяв, а тому контракт має припинитись, а він звільнитись з військової служби за пунктом «з» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII.

Позивач також зазначав, що укладення контракту строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію здійснено з порушенням норм закону, у спосіб не передбачений ним та є неправомірним.

Між тим такі твердження не свідчать про наявність підстав для задоволення позову в досліджуваній частині, оскільки предметом цього позову не є законність укладеного між позивачем та відповідачем контракту. Наразі він сторонами не оскаржувався та є чинним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій Міністерства оборони України та військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо відмови у розірванні контракту і зобов`язання Міністерство оборони України припинити контракт шляхом його розірвання.

Керуючись статтями 2, 69, 70, 71, 86, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо неналежного матеріального забезпечення ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби у військовій частині - польової пошти НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Судді О.П. Лелюк

Т.М. Брезіна

В.К. Левицький

Постанова у повному обсязі складена 14 грудня 2016 року.