Справа № 824/890/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/890/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1 , його представника Біленкова М.Г., представника відповідача Кушніра В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини - польової пошти НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини польової пошти НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо не вирішення питання розірвання контракту про проходження з громадянином України ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України, укладеного 04 липня 2013 року;

- зобов`язати військову частину - польової пошти НОМЕР_1 розірвати контракт про проходження з громадянином України ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України, укладеного 04 липня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він 04 липня 2013 року уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 , строк дії якого закінчився 04 липня 2016 року.

Позивач зазначав, що 04 березня 2016 року звернувся із рапортом до командування військової частини з приводу звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, однак, відповіді не отримав.

Вказував, що 29 вересня 2016 року подав повторно рапорт, крім того, звернувся зі скаргою до військової прокуратури Чернівецького гарнізону щодо неправомірних дій командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 . Зазначену скаргу направлено до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 .

12 жовтня 2016 року позивач отримав відповідь командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 , згідно якої йому повідомлено, що наказом командира військової частини його виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, видано всі види атестатів і він вважається вибувшим до нового місця служби військової частини польової пошти НОМЕР_3 м. Львів.

Разом з цим, як вказував позивач, листом командира військової частини польової пошти НОМЕР_3 за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 від 29 вересня 2016 року останньому повідомлено, що до безпосередніх командирів та командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 протягом проходження військової служби із зверненнями та скаргами він не звертався, його виключено зі списків особового складу військової частини - польової пошти НОМЕР_1 та направлено до нового місця служби. Також в указаному листі зазначено, що за наслідками службового розслідування встановлено, що вказаний військовослужбовець не вибув у складі команди для подальшого проходження військової служби до військової частини польової пошти НОМЕР_3 та відсутній на службі без поважних причин більше ніж десять днів.

Позивач пояснив, що 21 жовтня 2016 року у відповідь на адвокатський запит, командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 повідомило, що його рапорт від 04 березня 2016 року з приводу звільнення з військової служби не реєструвався. Щодо рапорту від 29 вересня 2016 року такий розглянутий та надана відповідь, за змістом якої ОСОБА_1 слід звернутися з таким рапортом до військової частини за місцем проходження служби. Також позивачу повідомлено, що відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 05 липня 2016 року солдату ОСОБА_1 з 05 липня 2016 року продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації, умови контракту за згодою сторін не змінювалися.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про неправомірність дій командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 щодо підписання з позивачем контракту в одноособовому порядку та змушування його до незаконного проходження військової служби за контрактом, який він не підписував.

Позивач також звертає увагу на незаконність дій командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 щодо переведення його до військової частини польової пошти НОМЕР_3 в час перебування його на лікуванні, без його відома та згоди.

Посилаючись на положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наполягав на тому, що закінчення дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому можливість продовження строку дії контракту продовжується понад встановлені строки в односторонньому порядку виключно при настанні особливого періоду.

Позивач стверджує, що станом на момент закінчення строку дії контракту 04 липня 2016 року та на момент розгляду рапортів про звільнення від 04 березня 2016 року та 29 вересня 2016 року особливий період не діяв, а отже, відсутні підстави для продовження його дії понад встановлені строки. Відмова командування у припиненні контракту не ґрунтується на вимогам чинного законодавства.

Військова частина польової пошти НОМЕР_1 щодо задоволення позову заперечувала, виклавши свою позицію щодо заявлених вимог в письмових запереченнях.

Вказувала, що враховуючи те, що на момент закінчення строку дії контракту, укладеного з позивачем, рішення про демобілізацію не приймалось, особливий період не закінчився, 05 липня 2016 року тво командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 видано наказ №128, яким солдату ОСОБА_1 продовжено строк контракту до оголошення демобілізації, тобто, понад встановлені строки до закінчення особливого періоду.

Відповідач звернув увагу також на те, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, визначені в пункті 1 частини восьмої статті 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», однак позивачем не надано доказів того, що він підпадає під вказану категорію військовослужбовців.

Оскільки наразі відсутні відомості щодо наявності рішення Президента України про демобілізацію, та зважаючи на те, що в особливий період змінюються строки військової служби, зокрема, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації, то відповідач стверджує, що під час продовження строку дії контракту, укладеного з позивачем, він діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував, надавши пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно пункту 3 контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки.

За змістом пункту 4 контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

Позивач 04 березня 2016 року, за три місяці до закінчення строку дії контракту, звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

29 вересня 2016 року військовослужбовець звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з аналогічним рапортом, а також цього ж дня подав скаргу до військової прокуратури Чернівецького гарнізону щодо неправомірних дій командування вказаної військової частини.

За змістом листа військової прокуратури Чернівецького гарнізону від 30 вересня 2016 року №4/2580вих.-16 ОСОБА_1 повідомлено, що його звернення відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про звернення громадян» направлено для розгляду до військової частини польової пошти НОМЕР_3 .

Разом з цим військовою частиною польовою поштою НОМЕР_1 розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби за контрактом та листом від 12 жовтня 2016 року №887вих.-16 повідомлено військовослужбовцю, що відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 №192 від 28 вересня 2016 року (по стройовій частині) солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, йому видано всі види атестатів і він вважається вибувшим до нового місця служби військової частини польової пошти НОМЕР_3 м. Львів. В листі також зазначено, що зважаючи на те, що він не є військовослужбовцем військової частини польової пошти НОМЕР_1 , а є військовослужбовцем військової частини польової пошти НОМЕР_3 , такий рапорт слід надсилати саме на адресу військової частини за місцем проходження служби.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 від 29 вересня 2016 року, направлену з військової прокуратури Чернівецького гарнізон,у командування військової частини - польової пошти НОМЕР_3 в листі від 13 жовтня 2016 року №3361 повідомило військовослужбовцю наступну інформацію.

Так, у вказаній відповіді зазначено, що відповідно до повідомлення командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 від 12 жовтня 2016 року вих. №1248 з`ясовано, що до безпосередніх командирів та командування військової частини - польової пошти НОМЕР_1 протягом проходження військової служби із зверненнями та скаргами ОСОБА_1 не звертався. Відповідно до наказу командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 від 28 вересня 2016 року №192 (по стройовій частині) військовослужбовець з 28 вересня 2016 року виключений зі списків особового складу військової частини - польової пошти НОМЕР_1 , знятий зі всіх видів забезпечення та направлено до нового місця служби, а саме військової частини польової пошти НОМЕР_3 (м. Львів). Командуванням військової частини - польової пошти НОМЕР_1 на підставі наказу командира названої військової частини від 28 вересня 2016 року №3900 було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_1 не вибув у складі команди для подальшого проходження військової служби до військової частини польової пошти НОМЕР_3 та відсутній на військовій службі без поважних причин більше ніж десять днів.

Крім того, в листі військової частини - польової пошти НОМЕР_3 від 13 жовтня 2016 року №3361 зазначено, що станом на 13 жовтня 2016 року для подальшого проходження військової служби до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 ОСОБА_1 не прибув, останньому запропоновано припинити порушувати військову дисципліну та для подальшого проходження військової служби прибути до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

На запит адвоката Біленкова М.Г. від 11 жовтня 2016 року командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 листом від 21 жовтня 2016 року №96вих.-16 повідомило, що відповідно до записів у журналі реєстрації рапортів частини, 04 березня 2016 року рапорт ОСОБА_1 від 29 вересня 2016 року про звільнення його з військової служби не реєструвався. В листі вказано, що 12 жовтня 2016 року на адресу військової частини польової пошти НОМЕР_1 поштою надійшов рапорт ОСОБА_1 від 29 вересня 2016 року про звільнення його з військової служби за закінченням строку дії контракту. Даний рапорт був розглянутий командуванням частини та 12 жовтня 2016 року за вих.№887вих.-16 ОСОБА_1 була надіслана відповідь з роз`ясненням надсилання рапорту такого змісту на адресу військової частини за місцем проходження служби, оскільки, відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 №192 від 28 вересня 2016 року (по стройовій частині) солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, йому видано всі види атестатів і він вважається вибувшим до нового місця служби військової частини - польової пошти НОМЕР_3 м. Львів.

Також в листі військової частини - польової пошти В0377 від 21 жовтня 2016 року №96вих.-16 вказано, що відповідно до наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 №128 від 05 липня 2016 року (по стройовій частині) солдату ОСОБА_1 з 05 липня 2016 року продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації. За даними частини - польової пошти НОМЕР_1 умови контракту з ОСОБА_1 у письмовій формі за згодою сторін не змінювалися.

За змістом витягу із наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 липня 2016 року №128 відповідно до частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 33 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації, а також на строк необхідний для прийняття рішення щодо укладання нового контракту солдату ОСОБА_1 , кулеметнику 2 аеромобільно - десантного відділення 1 аеромобільно - десантного взводу 2 аеромобільно - десантної роти, , з 05 липня 2016 року.

За таких обставин, вважаючи протиправною бездіяльність військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо не розірвання контракту про проходження військової служби та про наявність підстав для такого розірвання, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 17 Конституції України передбачено, зокрема, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби регулює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до положень статті 1 Закону №2232-XII (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року) визначено, зокрема, що одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Згідно положень статті 19 Закону №2232-XII (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року) форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до Закону №2232-XII указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).

Згідно пункту 18 Положення №1153/2008 (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року) контракт про проходження військової служби укладається, зокрема, з військовослужбовцями, прийнятими на посади рядового складу, - строком на 3 роки.

Аналогічного змісту норма щодо строку, на який може бути укладено контракт про проходження військової служби з військовослужбовцем, наведена і в частині другій статті 23 Закону №2232-XII (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року).

Як вбачається з обставин справи, саме такий вид військової служби як військова служба за контрактом осіб рядового складу проходив позивач у військовій частині - польової пошти НОМЕР_1 , уклавши 04 липня 2013 року контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польової пошти НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 на строк 3 (три) роки.

Отже, строк, на який укладено вказаний контракт, узгоджується з наведеними вище нормами матеріального права.

За змістом пункту «б» частини другої статті 26 Закону №2232-XII ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно з пунктом «а» частини шостої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Саме на підставі наведеної норми позивач просить суд зобов`язати відповідача розірвати контракт про проходження ним військової служби у Збройних Силах України, при цьому визнавши протиправною бездіяльність відповідача щодо не вирішення питання розірвання контракту.

З приводу вказаного суд зазначає наступне.

Строк дії контракту про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України, укладений 04 липня 2013 року, мав би закінчитися 04 липня 2016 року.

Водночас 17 березня 2016 року Президентом України було прийнято Указ від 17 березня 2016 року №3 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, згідно якого, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Оскільки цей Указ набрав чинності з 18 березня 2014 року, то з указаною датою пов`язується настання в Україні особливого періоду.

Поняття особливого періоду наведене у частині першій статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII у редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону №3543-XI).

Демобілізація, згідно наведеного у частині першій статті 1 Закону № 3543-XI, - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону №3543-XI зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації. Особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. При цьому законом не визначено чіткого порядку припинення особливого стану.

Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою у постанові від 16 лютого 2015 року у справі №800/582/14. При цьому в постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа за №21-112а15) вказано, що зазначене рішення Вищого адміністративного суду України ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки особливий період в Україні настав з 18 березня 2014 року, то строк дії контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України закінчився саме під час особливого періоду.

Пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону №2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини дев`ятої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 251 Положення №1153/2008 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

Відповідно до підпункту 2 пункту 252 Положення №1153/2008 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Частиною восьмої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання;

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Таким чином, у частині восьмій статті 26 Закону №2232-XII наведено вичерпний перелік підстав для звільнення з військової служби військовослужбовців під час дії особливого періоду.

При цьому законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання. Відтак, дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. Закон обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, перелік яких наведений у частині восьмій статті 26 Закону №2232-XII.

Наведена позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України в аналогічних правовідносинах, що відображено, зокрема, в ухвалах від 02 листопада 2016 року К/800/29626/16, від 20 вересня 2016 року К/800/24661/16 та ін.

Враховуючи те, що позивач не належить до жодної із наведених у частині восьмій статті 26 Закону №2232-XII категорій осіб, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації відсутні.

З приводу твердження позивача щодо закінчення дії контракту в час, коли не проводиться мобілізація, суд зазначає, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює, зокрема, час мобілізації, а закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Оскільки як станом на час звернення позивача до відповідача з рапортами про звільнення з військової служби, так і на час вирішення адміністративної справи Президентом України не прийнято рішення про демобілізацію, яке було б спрямоване на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу, то відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби шляхом припинення відповідного контракту.

Безпідставними є твердження позивача в обґрунтування позову і на підписання з ним контракту в одноособовому порядку та змушування його до незаконного проходження військової служби за контрактом, який він не підписував, оскільки частиною дев`ятою статті 23 Закону №2232-XII не передбачено необхідності отримання згоди від військовослужбовця, якому продовжено строк дії контракту понад встановлені строки у зв`язку з настанням особливого періоду.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході судового розгляду справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень, який заперечував проти позову, доведено, що при вирішенні питання щодо припинення та, відповідно, продовження дії контракту, укладеного з позивачем, він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.

Натомість доводи ОСОБА_1 , з огляду на викладене вище, є безпідставними та не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених ним вимог, у зв`язку з чим в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 19 грудня 2016 року.