Справа № 756/15416/16-а
Суддя: Васалатій К. А.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а/756/456/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Васалатій К.А., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про скасування незаконного рішення та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року) та зобов'язати Центральне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві призначити та нарахувати йому пенсію за вислугою років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року) з 07.09.2016 р., виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження її максимального розміру.

Ухвалою суду від 30.11.2016 р. відкрито скорочене провадження по розгляду даної справи.

Від відповідача на адресу суду надійшли заперечення щодо залишення позову без задоволення.

За результатами розгляду справи у скороченому провадженні, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, враховуючи достатність наявних матеріалів, суд вважає можливим ухвалити судове рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, та вважаю правильним прийняти рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом з'ясовано судом, з 30.04.1998 р по даний час включно позивач працює в органах прокуратури України. У період з 01.09.1993 по 30.04.1998 р. позивач навчався у вищому юридичному навчальному закладі - на юридичному факультеті Української державної юридичної академії і м. Я. Мудрого (денна форма), який закінчив та здобув повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», кваліфікацію спеціаліста «Юрист».

Згідно до трудової книжки, 30.04.1998 р. позивач був прийнятий на роботу до прокуратури Луганської обл. на посаду стажиста помічника прокурора м. Рубіжне у відповідності до наказу № 434 від 30.04.1998 р., а в період з 15.04.199 р. по 14.06.1999 р. працював помічником прокурора м. Рубіжне. З 14.06.1999 по ё18.11.1999 р. працював слідчим прокуратури Жовтневого району м. Луганська, а з 18.11.1999 р. по 05.03.2000 р. працював ст.. слідчим слідчого відділу прокуратури жовтневого району м. Луганська. 05.03.2000 р. був переведений до прокуратури м. Києва, а з 07.03.2000 р .по 22.03.2006 р. працював на посаді слідчого прокуратури Мінського (Оболонського) району м. Києва. З 22.03.2006 р. по 15.04.2008 р. працював ст. слідчим прокуратури Оболонського району м. Києва, а з 15.04.2008 р. переведений до старшим слідчим слідчого відділу управління прокуратури м. Києва. 20.04.2010 року переведений слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури м. Києва.

07.02.2011 р. прийняв Присягу працівника прокуратури, а з 09.03.2011 р. був переведений до Генеральної прокуратури м. Києва. В період з 10.03.2011 р. по 03.10.2011 р. працював на посаді слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування кримінальних справ у сфері службової діяльності управління з розслідування кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України Головного управління з розслідування особливо важливих справ. 03.10.2010 р. був переведений старшим слідчим в особливо важливих справах вищевказаного відділу.

Як з'ясовано судом, 26.11.2012 р., у зв'язку з частковою зміною структури, був переведений старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління головного управління з розслідування особливо важливих справ. 07.10.2013 р., у зв'язку з частковою зміною структури, позивач був переведений старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління. З 31.03.2014 р. працював заступником начальника третього слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління, а 16.07.2014 р. призначений заступником начальника третього слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління. В період з 17.12.2014 року по 07.06.2016 р. працює начальником першого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління.

З 07.06.2016 р. і по сьогоднішній день позивач працює заступником начальника управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

Тому на день звернення до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, на 07.09.2016 р., стаж роботи позивача в органах прокуратури становить 20 р. 7 міс. і 4 дні.

Згідно вимог ст. ст. 48, 49 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, прокурори і слідчі прокуратури заохочуються за сумлінне виконання службових обов'язків і за це Держава їм гарантує належне матеріальне та соціальне забезпечення (житло, знижки на оплату комунальних послуг, безоплатний проїзд і т.і.).

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» № 3662-ХІІ від 26.11.1993 року закон доповнено статтею 50-1, якою регламентовано порядок одержання працівниками прокуратури пенсії за вислугу років, а в подальшому 12.07.2001 року Верховною Радою України Законом України № 2663-ІІІ, до зазначеної статті внесено зміни, відповідно до яких, Держава надала мені, як працівнику органів прокуратури України, додаткові гарантії щодо пенсійного забезпечення за досягненням вислуги років.

Зазначеними змінами визначено, що:

- прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

- розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

- до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, у відповідності до зазначених змін, що стосуються пенсійного забезпечення працівників прокуратури, строк роботи на усіх посадах, які я займав в органах прокуратури, а також половина строку навчання у вищому навчальному закладі повинні бути зараховані до строку вислуги років, яка є підставою для нарахування мені відповідної пенсії.

Як вказано у позові, 07.09.2016 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (в редакціях Законів України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та від 12.07.2001 № 2663-ІІІ).

Листом від 19.09.2016 р. відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, посилаючись на Закон України «Про прокуратуру».

У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Ст. 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як з'ясовано судом, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 р. № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11.10.2005 р. № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 р. в часі, слід виходити із того, що відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Відтак, обчислення стажу, що дає право на пенсійне забезпечення, повинно відбуватися за нормами Закону "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції від 12.07.2001 року), який діяв на день мого працевлаштування на роботу в органи прокуратури, згідно якого станом на сьогодні я маю право на призначення, нарахування та виплату мені пенсії за вислугою років у розмірі 90 відсотків з середнього заробітку, без обмеження її максимального розміру, оскільки таке обмеження не передбачене цим Законом.

На підставі аналізу рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 р. у справі щодо визначення конституційності положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ, якими із 01.06.2015 р. скасовано нарахування довічного грошового утримання за спеціальними законами суддям.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України висловився про неконституційність зазначеного Закону, у тому числі щодо скасування нарахування пенсій за спеціальним законом «Про прокуратуру». Відповідно до рішення суду, зазначений закон погіршує становище пенсіонерів, оскільки скасовує пільгу гарантовану Конституцією України для певних категорій громадян, а тому зазначений закон втратив чинність із дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто із 08.06.2016 р.

У тому ж рішенні Конституційний Суд України констатував, що зазначене рішення є преюдиційним при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку із правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень закону, визнаного неконституційним, є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і оскарженню не підлягає.

У відповідності до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" ( 565-12 ), "Про прокуратуру" (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002 року).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної і правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року Ш-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз. 5 п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 р. у справі № 1-21/2005).

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені ст. 86 Закону № 1697-VII.

За таких обставин суд вважає необхідним вирішити спір на підставі норм Конституції України, Конвенції і ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) та захистити порушене право позивача не пенсійне забезпечення, а тому пред'явлений позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 158 -163, ст. 183-2, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України у м. Києві () щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Законів України від 05.10.1995 р. № 358/95-ВР та від 12.07.2001 р. №2663-ІІІ).

Зобов'язати Центральне об'єднане Управління Пенсійного фонду України у м. Києві () провести обчислення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ (в редакціях Законів України від 05.10.1995 р. № 358/95-ВР та від 12.07.2001 р. п №2663-ІІІ) з 07.09.2016 р., виходячи з розміру пенсії 90% від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути з Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України у м. Києві () на користь позивача судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя К.А. Васалатій