Справа № 490/5309/16-а
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 р. Справа № 490/5309/16-а

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_3 адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зобов'язання відповідача провести перерахунок разової грошової допомоги до пятого травня відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з розрахунку чотирьох мінімальних пенсій за віком; стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої разової грошової допомоги за 2016 рік в сумі 4282 грн.; стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він являється ветераном війни учасником Великої Вітчизняної війни та був нагороджений медаллю «За доблесну та самовіддану працю в період ВВВ 1941-1945 років», а тому відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" він має право на виплату допомоги до пятого травня у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком. Однак, у своєму позові позивач посилається на те, що у 2016 році йому замість 4452 грн. було виплачено допомогу у розмірі 170 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 320 від 24.04.2016 року. Позивач вважає такі дії Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради неправомірними та просить стягнути на його користь недоплачений розмір допомоги до пятого травня.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради посилався на те, що фінансування витрат, повязаних з виплатою допомоги ветеранам війни до пятого травня здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету виключно у межах бюджетних асигнувань. Відповідач посилається на те, що виплата такої допомоги позивачу у 2016 році здійснювалась у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 у розмірі 400 грн., яка є обовязковою до виконання. Відповідач вважає, що будь-яких порушень вимог чинного законодавства ним допущено не було, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради виплатити ОСОБА_4 3896 грн. 00 коп. недоплаченої щорічної допомоги, яка виплачується до 05 травня, за 2016 рік. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є ветераном війни - учасником війни, що підтверджується копією посвідчення № 039695, яке видано 28 жовтня 2013 року, нагороджений медаллю "За доблесный труд в Великой Отечественной войне".

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни.

Судом першої інстанції встановлено, що фактично позивачу у 2016 році було виплачено разову грошову допомогу до пятого травня у розмірі 400 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань».

Позивач з вказаним розміром виплаченої разової грошової допомоги до 05 травня не погоджується, зазначивши, що відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 05 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік, застосуванню підлягають норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань»», яка має меншу юридичну силу ніж закон, та яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивач, як учасник війни, має право на отримання щорічної грошової допомоги до 05 травня 2016 року в розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таку редакцію цієї норми, викладену в Законі України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин діяла редакція частини пятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком.

Поряд з тим, згідно п.63 (І) Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26, яким установлено, що норми і положення «… статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» … застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування». Дане положення Закону України неконституційним не визнавалося.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», із подальшими змінами внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 320 «Про збільшення розмірів щорічної разової грошової допомоги до 5 травня деяким категоріям громадян», - у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), учасникам війни у розмірі 400 грн.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 05 травня учасникам війни: Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», яким розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У Рішенні №3-рп від 25 січня 2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином колегія суддів вважає, що призначаючи та виплачуючи позивачеві грошову допомогу у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

В поданому адміністративному позові також заявлено вимогу про стягнення на користь позивача моральної шкоди, яка завдана внаслідок неправомірних дій відповідача.

З огляду на те, що за наслідками розгляду даної адміністративної справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради недоплаченої разової грошової допомоги до пятого травня відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з розрахунку чотирьох мінімальних пенсій за віком, тобто встановлено правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві вказаної допомоги до пятого травня у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141, тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів, керуючись п.4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.3 ч.1 ст. 198; п.3, п.4 ч.1 ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради задовольнити.

Постанову на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3