Справа № 466/10232/16-а
Суддя: Луців-Шумська Н. Л.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Луців - Шумської Н.Л.

секретар Піцик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова та просив прийняти рішення, яким визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова щодо відмови в призначенні йому пенсії за вислугу років згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111); скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 11684/03-15 від 30.11.2016р. про відмову йому у призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111); зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова провести йому обчислення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111) з 28.11.2016, тобто з дати звернення, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку, без обмеження максимального розміру пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.11.2016 р. він звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугу років, у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яку зареєстровано за №648. Листом № 11703/03-15 від 30.11.2016 відповідач повідомив, що рішенням комісії від 30.11.2016 за № 11684/03-15 йому відмовлено у призначенні пенсії, посилаючись на положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697- VII від 14.10.2014), Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо відтермінування набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (№ 335-VIII) та п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 213-19 від 02.03.2015), згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру» та інших, з 01.06.2015 втратили чинність. З вказаним рішенням відповідача не погоджується, вважає це рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач в судове засідання не з'явився, скерував заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позивачем вимог заперечив повністю, покликаючись на заперечення, які долучені до матеріалів справи. Пояснив, що відповідно до ст.86 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 12.05.2016р. пенсія за вислугу років прокурорам призначалась незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років ( в період з 01.102016р. по 30.09.2017р.). Позивач у своїх доводах покликається на норму статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 26.01.2001р., яка вже не діяла на час звернення за призначенням пенсії.

З 1 червня 2015р. відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213 у зв'язку з неприйняттям закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах, норми щодо пенсійного забезпечення осіб в порядку та на умовах, визначених окремими законами, зокрема законом «Про прокуратуру», втратили чинність. Вважає, що підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 немає.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі з таких підстав.

Згідно частин 1, 2, 3 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дії чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з положеннями ч.3 ст.8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що з 17.02.1998р. по даний час позивач ОСОБА_1 безперервно працює в органах прокуратури України на слідчо-прокурорських посадах, зокрема працював у прокуратурі Залізничного району м. Львова, прокуратурі Львівської області, прокуратурі Яворівського району Львівської області, прокуратурі Галицького району м. Львова та Львівській місцевій прокуратурі №2 Львівської області, у тому числі на посадах помічника прокурора, слідчого, заступника начальника слідчого відділу, прокурора району, керівника прокуратури.

Таким чином, станом на 28.11.2016р. (на час звернення до відповідача) безперервний стаж роботи позивача на посадах прокурорів і слідчих органів прокуратури України становив 18 років 09 місяців та 11 днів.

Окрім цього, у період з 01.09.1993р. по 17.02.1998р. позивач навчався на юридичному факультеті Львівського державного університету імені Івана Франка (денна форма), який закінчив та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», здобувши кваліфікацію спеціаліста «Юрист». Загальний строк навчання склав 04 роки 5 місяців 16 днів. Половина строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені Івана Франка (денна форма) складає 02 роки 02 місяці 8 днів.

До вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання.

З огляду на вказане, станом на 28.11.2016 (на час звернення до відповідача) стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, становив 20 років 11 місяців 19 днів (18 років 09 місяців 11 днів + 02 роки 02 місяців 8 днів).

Зазначене підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1, яка згідно з вимогами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а також виданими 30.06.1996 дипломом серії НОМЕР_2 та додатком до цього диплому, довідкою прокуратури Львівської області. Відповідачем дана обставина не оспорюється.

В судовому засіданні встановлено, що 28.11.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 26.01.2001р.

Листом № 11703/03-15 від 30.11.2016р. відповідач повідомив позивача, що рішенням комісії від 30.11.2016р. за № 11684/03-15 йому відмовлено у призначенні пенсії, посилаючись на положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697- VII від 14.10.2014), Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо відтермінування набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (№ 335-VIII) та п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 213-19 від 02.03.2015), згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру» та інших, з 01.06.2015 втратили чинність.

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначено нормами ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. та ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (із змінами внесеними згідно із Законом України від 05.10.1995 №358/95-ВР, що була чинна на час призначення 17.02.1998р. позивача на роботу до органів прокуратури) працівники прокуратури, яким присвоєно класні чини, із стажем роботи в органах прокуратури 20 років і більше мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років. Пенсії за вислугу років призначаються слідчим працівникам незалежно від віку з вислугою не менше 20 років на посадах слідчого, начальника або заступника начальника слідчого підрозділу, що безпосередньо займається провадженням попереднього слідства ; а також працівникам, що займають вказані посади, які не мають вислуги 20 років, якщо стаж служби в органах прокуратури становить не менше 12 років, при загальному стажі роботи 20 років і більше.

В подальшому до даної норми внесено зміни. У відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. (в редакції Закону України від 12.07.2001) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Позивач ОСОБА_1 з початку своєї професійної діяльності в органах прокуратури та продовжуючи працювати в органах прокуратури, обґрунтовано розраховував на реалізацію закріплених цією нормою Закону прав на пільгову пенсію.

Реально сподіваючись на застосування до нього вказаної норми Закону, пропрацював на посадах слідчого та прокурора в органах прокуратури України 18 років 09 місяців та 11 днів (при загальному стажі 20 років 11 місяців та 19 днів) і працює по даний час.

З 01.10.2011р. до положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. внесено зміни. Передбачено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Розмір пенсії визначено 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Положення щодо можливості призначення пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків втратили чинність.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 ст.58 Конституції України закони та нормативні акти не мають зворотної сили в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Відповідно до ст.ст.21,22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією є невідчужуваними, непорушними та не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідної статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Так у пункті 5 (абзац 14) рішення Конституційного суду України від 11.10.2005 у справі №1-21/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що звуження змісту та обсягу конституційного права громадян, яким пенсія призначається за спеціальними законами, у тому числі і працівників органів прокуратури, шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 (справа щодо предмету та змісту закону про Державний бюджет України) у п.7.1 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким "...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод, а отже порушенням частин другої і третьої статті 22 Конституції України.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Зазначені висновки Конституційного суду України знайшли своє відображення у правових позиціях Верховного суду України, закріплених у постановах від 10.12.2013р №21-348-а13, від 17.12.2013р. №21-445-а13.

Рішення Верховного Суду України згідно зі статтею 244-2 КАС України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести судову практику у відповідність до рішень згаданого суду.

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції, та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Отже, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років, незалежно від віку.

Діючою нині нормою частини першої статті 86 Закону № 1697-VII встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: ….з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Отже, ця норма збільшує стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

В заперечення позову відповідач покликається на те, що «з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, згідно з п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213 у зв'язку з неприйняттям закону щодо призначення всі видів пенсій, в тому числі і спеціальних, на загальних підставах, норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення втратили чинність.

Так, у п.5 зазначеного вище Закону від 02.03.2015 р. №213 зазначено наступне: «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народних депутатів», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного Кодексів України».

У п.1 Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213 в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також у п.1 Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнано неконституційними низку змін внесених Законом від 02.03.2015 р. №213 до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема щодо максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність та деяких інших.

Аналогічне положення щодо обмеження максимального розміру пенсії внесене цим же Законом від 02.03.2015 р. №213 до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» не перевірялось Конституційним Судом України на предмет його відповідності нормам Конституції України у зв'язку з обмеженням предмету дослідження в рамках конституційного подання Верховного Суду України. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 визнано неконституційним обмеження максимального розміру пенсій прокурорам і щомісячного довічного грошового утримання суддів та інших осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

При цьому слід зазначити, що у мотивувальній частині пункту 7 ( абзац 2,3) свого Рішення від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 «Конституційний Суд України зауважує, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов'язковими для виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення Конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України). Таким чином Верховна Рада України, приймаючи Закон від 02.03.2015 р. №213, Закон 911 та вносячи ними зміни до Закону №2453, порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України».

Разом з тим, наявність таких змін, як і відсутність з 01.01.2015р. порядку призначення пенсій працівникам прокуратури, який мав розробити і прийняти Кабінет Міністрів України, не може бути підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії, оскільки у своїй відмові в призначенні пенсії, в порушення вимог статті 22 та ч.1 статті 58 Конституції України, відповідач послався на нові положення, що звужують і обмежують існуючі соціальні гарантії особи.

Частиною 2 ст.8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №(332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Згідно вимог ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 30.11.2016р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111) є протиправним та підлягає скасуванню. З урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури слід зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова провести обчислення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111) з 28.11.2016, тобто з дати звернення, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку, без обмеження максимального розміру пенсії.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи слідує, що при зверненні до суду з адміністративним позовом позивач сплатив судовий збір за три вимоги немайнового характеру в розмірі 1653,63грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6,8,9,11,69,71,86,158,160,162,163 КАС України, суд, -

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111).

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 11684/03-15 від 30.11.2016 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова провести обчислення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-111) з 28.11.2016, тобто з дати звернення, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку, без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова 1 653,63 грн. судового збору в доход держави.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів після її оголошення через Шевченківський районний суд м. Львова. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н. Л. Луців-Шумська