Справа № 802/1680/16-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 грудня 2016 р. Справа № 802/1680/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_2

третьої особи: Чернишук С.Н.

відповідача 1: Котик В.В.

відповідача 2: Вишневський С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_6

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Вінницький обласний лікарсько-фізкультурний диспансер

до: керівника Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації Грабович Людмили Олексіївни, Вінницької обласної ради

про: визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_6 з адміністративним позовом до керівника Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації Грабович Людмили Олексіївни (далі - відповідач 1), Вінницької обласної ради (далі - відповідач 2), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Вінницький обласний лікарсько-фізкультурний диспансер (далі - третя особа), у якому просить суд:

- визнати таким, що не відповідає дійсності, а отже незаконним, обґрунтування зменшення поточних видатків на 2016 року Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру з розрахунку на 8 місяців в зв'язку з його реорганізацією, що викладено в клопотанні директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА Л.О.Грабович до директора Департаменту фінансів Миколи Копачевського від 13.01.2016 р. за №11-2/13-15, та скасувати його;

- зобов'язати директора Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА Грабович Л.О., як головного розпорядника коштів - повернути на рахунок Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру 444000 грн. передбачених на поточні видатки в 2016 р.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він є пацієнтом Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру на протязі багатьох років, однак у зв'язку із зменшенням видатків передбачених на 2016 рік на утримання диспансеру виникає загроза щодо належного надання необхідної медичної допомоги, що в свою чергу порушує його права гарантовані ст.49 Конституції України на безоплатну медичну допомогу. Вказане стало підставою для подання даного адміністративного позову, з метою відновлення права на безоплатну медичну допомогу.

Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.01.2016 року директор Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА Грабович Л.О. звернулась з листом до Департаменту фінансів Вінницької ОДА про зменшення обсягу поточних видатків на 2016 рік із розрахунку функціонування Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру на 8 місяців.

В подальшому депутатами Вінницької обласної ради 7 скликання 11.02.2016 року прийнято рішення № 58 «Про внесення змін до рішення 3 сесії обласної ради 7 скликання від 16.12.2015 року № 22 «Про обласний бюджет на 2016 рік», в пункті 1.6 якого передбачено зменшення видатків загального фонду за КТКВК 080400 «Спеціалізовані поліклініки (в т. ч. диспансери, медико-санітарні частини, пересувні консультативні діагностичні центри тощо, які не мають ліжкового фонду)» на загальну суму 3659,900 тис. грн., в т.ч. Вінницькому обласному лікарсько-фізкультурному диспансеру на суму 444,0 тис. грн.

16.02.2016 року, на підставі зазначеного вище рішення, з кошторису Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру було вилучено вказані 444,0 тис. грн., що підтверджується довідкою змін до кошторису № 164 від 16.02.2016 року.

Зазначене, на переконання позивача, є порушення його конституційних прав на безоплатну медичну допомогу, оскільки зменшення фінансування закладу охорони здоров'я призведе до зменшення об'єму медичних послуг необхідних йому, як пацієнту Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд звертає увагу на таке.

За змістом ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Положення пункту 1 частини другої КАС України встановлюють, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Слід зазначити, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Акт індивідуальної дії - це правовий акт компетентного органу або посадової особи, виданий на підставі юридичних фактів і норм права, що визначає права, обов'язки або міру юридичної відповідальності конкретних осіб.

Згідно з п.п. 32 п. 8 Положення про Департамент охорони здоров'я Вінницької ОДА, затвердженого Розпорядженням голови Вінницької ОДА від 23.12.2015 року № 795 (далі - Положення) департамент відповідно до покладених на нього завдань здійснює фінансування закладів охорони здоров'я, які утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів.

Відповідно до п. 6 Положення департамент в установленому законодавством порядку та у межах повноважень взаємодіє з іншими структурними підрозділами, апаратом облдержадміністрації, органами місцевого самоврядування, територіальними органами міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також підприємствами, установами та організаціями з метою створення умов для провадження послідовної та узгодженої діяльності щодо строків, періодичності одержання і передачі інформації, необхідної для належного виконання покладених на нього завдань та здійснення запланованих заходів.

Відтак, Департамент охорони здоров'я Вінницької ОДА, як орган, що реалізує регіональну політику в галузі охорони здоров'я та є розпорядником коштів звернувся листом від 23.12.2015 року № 795 до Департаменту фінансів Вінницької ОДА з пропозиціями, які пов'язанні із фінансуванням закладів охорони здоров'я, в тому числі, зменшення видатків на фінансування Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру.

З аналізу зазначеного вище, суд дійшов висновку, що оскаржуваний лист 13.01.2016 року за №11-2/13-15 не має ознак акту індивідуальної дії, а тому не є рішенням суб'єкта владних повноважень, в розумінні КАС України, яке б породжувало певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і мало б обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Також, слід зазначити, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до суду позивачу необхідно обрати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завдання адміністративного судочинства необхідно розглядати в аспекті захисту прав, свобод та інтересів осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку публічної адміністрації. При цьому владні управлінські функції повинні здійснюватися суб'єктом владних повноважень саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Тобто, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Поряд із цим, позивач не навів обґрунтувань того, як саме задоволення позову зможе поновити його порушене право. Позивачем не надано доказів відмови в надані медичних послуг, натомість в матеріалах справи міститься медична картка позивача, яка свідчить, що Вінницьким обласним лікарсько-фізкультурним диспансером у 2016 році надавались йому усі необхідні медично-профілактичні послуги в повному обсязі.

Відтак, доводи позивача про те, що повернення на рахунок Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру 444,0 тис. грн. передбачених на поточні видатки в 2016 році поновить його право як пацієнта медичного закладу, є лише його (позивача) припущеннями.

Крім того, відповідачами надано суду докази, що Вінницькому обласному лікарсько-фізкультурному диспансеру було збільшено фінансування на 45,3 тис. грн. згідно довідки про змін до кошторису на 2016 рік №830 від 18.11.2016 року та планується збільшення фінансування на 146,5 тис. грн., про що свідчить довідка про змін до кошторису на 2016 рік №917 від 15.12.2016 року.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем лист від 13.01.2016 р. за №11-2/13-15 не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не створює будь-яких правових наслідків для нього та не порушує його права та законі інтереси, а тому унеможливлює застосування обраного ним юрисдикційного способу захисту.

Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно зі ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст.ст. 11, 86 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, третьої особи, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій і докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, а відповідачі не вказали про понесені витрати, суд не має підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна