Справа № 826/5038/16
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5038/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Епель О.В.

за участю секретаря Шутовської І Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання виплатити суму вихідної допомоги

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року позивач звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому просив:

визнати неправомірними дії та рішення Верховного суду України, викладені в листі вих. № 202-524/0/8-16, щодо відмови у виплаті ОСОБА_2 вихідної допомоги відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до 27 березня 2014 року) в розмірі 10 місячних заробітних плат;

зобов'язати Верховний суд України нарахувати та сплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, що складає 340 366 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду вмотивовано тим, що позивач реалізував своє право на відставку, шляхом подачі відповідної заяви після набрання законної сили Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що він набув право на відставку до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та зазначає, що позбавлення його права на отримання вихідної допомоги суперечить ст. 22 Конституції України якою встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Сторони в судове засідання не з'явилися, позивач просив відкласти розгляд справи в зв'язку з хворобою, а також посилаючись на те, що його представник приймає участь у розгляді іншої справи. Оскільки в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, враховуючи стислі строки розгляду справи, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини та наданим доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював на посаді судді Верховного Суду України.

Постановою Верховної Ради України №788-VIII від 12.11.2015 року відповідно до п.п. 2, 3, 6, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у зв'язку з поданням заяви про відставку ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Верховного Суду України (а.с. 9).

Наказом Верховного суду України від 14.01.2016 №20-К позивачу надано невикористану частину щорічної оплачуваної відпустки з 14 по 16 січня 2016 року (3 робочі дні) з наступним виключенням його зі складу Верховного Суду України (а.с. 10).

10.02.2016 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат на підставі ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (у редакції чинній до 27.03.2014 року), на яку листом №202-524/0/8-16 від 18.02.2016 отримав відмову з посиланням на те, що виплата вихідної допомоги позивачу згідно статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (у редакції до 27 березня 2014 року) була можлива за умови звільнення позивача до 01.04.2014 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Оскільки позивача було звільнено з посади судді постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788-VIII, правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 відсутні.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у тому числі, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 120 даного Закону (в редакції, що була чинна на момент подання заяви) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що законодавством, чинним на час звернення позивача з заявою про відставку та на час його звільнення, виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку не передбачалась, а тому у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачу сум зазначеної вихідної допомоги.

Така ж сама правова позиція викладена в постановах Вищого адміністративного суду України від 09 серпня 2016 року у справі № 820/1330/16 (К/800/15822/16), від 04 жовтня 2016 року у справі № 820/1498/16 (К/800/17188/16), від 01 грудня 2016 року у справі № 826/22688/15 (К/800/7021/16).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212 та 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 19 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді О.В. Епель

В.О. Аліменко

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Епель О.В.