Справа № 804/16388/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Павловського Д.П., розглянувши у м. Дніпро в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування в частині наказу № 485о/с від 06.11.2015 р., поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України у Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 07.11.2015 року по день поновлення на роботі.;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 року було здійснено заміну первісних відповідачів на належних, зокрема Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та Ліквідаційну комісію Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі. Пунктом 17 розд.2 Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством. На момент звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення жінок, які мають дітей віком до 3-х років, крім повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли доступається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.
У відповідності до п.10 розд.Х1 ЗУ Про Національну поліцію вона не відмовлялась від проходження служби в поліції, тому підстави для її звільнення також відсутні.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Проти розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечував.
Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просили у задоволенні позову відмовити. Проти розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечували.
Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Також до суду було надано письмові заперечення, в обґрунтування яких відповідач посилається на те, що, відповідно до п.8 розд.11 Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. ЗУ Про Національну поліцію від 02.07.2015 року опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 року, тобто з цієї дати позивач вважається таким, що попереджений про можливе звільнення через скорочення штатів. Оскільки в листопаді 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію», було ліквідовано міліцію як орган та скорочено всі посади, що також підтверджується наказом МВС України №1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання». Вважає, що відповідно до п.11 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в ОВС. ОСОБА_1 з рапортом на ім'я начальника УМВС України в Дніпропетровській області про своє бажання продовжити службу в Національній поліції не зверталась. Відповідно до п.10 Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивача було прийнято на службу в органи внутрішніх справ України 22.02.2010 року Наказ ГУМВС № 47 о/с на посаду помічника слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВС Україні в Дніпропетровській області. Після чого з 2011 року позивач працювала на посаді слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області. За час перебування на службі в органах внутрішніх справ отримала звання старшого лейтенанта міліції. Загальний стаж роботи в правоохоронних органах складає більше 5 років.
Отже, за твердженням відповідача, підставою для видання оскаржуваного наказу є Закон України Про Національну поліцію» та відсутність рапорту позивачки.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію".
Відповідно до п. 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Таким чином, сам Закон України "Про Національну поліцію" встановлює, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підлягає застосуванню у випадку звільнення працівників міліції.
Враховуючи викладене, на думку суду, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, які визначають порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи роботодавця під час тимчасової непрацездатності працівника або з ініціативи самого працівника, оскільки спеціальним Законом України "Про Національну поліцію" порядок звільнення з органів міліції не врегульовано. (постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року у справі № 21-8а15).
Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Відповідно до положень статті 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:
- змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;
- виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;
- систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;
- прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;
- нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;
- поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;
- вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;
- призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до п.10 розд. ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 р. працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень вищенаведеного Закону передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Як вбачається з матеріалів справи, за твердженням позивача нею було подано рапорт щодо звільнення з ОВС за власним бажанням ( п.64 «ж» Порядку). Вказаний рапорт нею було написано під психологічним тиском, рапорту щодо звільнення з ОВС за п. 64 з Положення (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) позивач не зверталась, разом з тим будь-яких доказів щодо попередження позивачки про її майбутнє звільнення або її письмову відмову від пропонованої роботи чи взагалі відмова від подальшої роботи відповідачами не надано.
Натомість під час розгляду справи позивачем були надані пояснення, про те що на питання про написання рапорту на прийняття на службу до Національної поліції, було обіцяно, що такий рапорт всі співробітники міліції будуть писати 09.11.2015 року. Однак такої можливості позивача було позбавлено.
Отже, відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, визначену КЗпП України, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.
Дійсно, законодавець визначив, що працівники міліції, які не були прийняті на службу до поліції у тримісячний термін з моменту опублікування даного Закону (попередження про наступне вивільнення) повинні бути звільненні через скорочення штатів. Інших варіантів вирішення питання не прийняття на службу до поліції співробітників міліції Законодавець не надав.
Але з урахуванням того п. 9 Прикінцевих та перехідних положень вищенаведеного Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Таким чином, міліціонери можуть бути переведені в Національну поліцію як через конкурс, так і наказами командування. Такий перевід може здійснюватися шляхом проходження конкурсу або видання наказу.
Отже, прийняття працівника міліції на службу до поліції (шляхом видання наказу) здійснюється виключно за спільним бажанням такого працівника та відповідного органу поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
З аналізу вказаних норм випливає, що для прийняття на службу в поліцію працівникам міліції має бути запропоновано певні посади та отримано згоду вказаних осіб на проходження служби в поліції на вказаних посадах
На підставі викладеного та з урахуванням матеріалів справи вбачається, що позивачка фактично була позбавлена можливості висловити волевиявлення щодо подальшого знаходження на службі в поліції.
За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Стосовно доводів представника відповідача щодо правомірності дій по звільненню ОСОБА_1 з посиланням на прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» стосовно того, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ слід зазначити, що Законом України «Про Національну поліцію» передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції.
Наведеним нормам кореспондують приписи пунктом 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.
Отже, у разі реалізації працівниками органів внутрішніх справ права на подальшу службу в поліції, вони звільняються зі служби в органах внутрішніх справ та приймаються на відповідну запропоновану їм посаду до поліції.
Як установлено судом, позивачці не було запропоновано виявити бажання проходити службу в поліції або відмовитись.
Щодо доводів стосовно ліквідації установи слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.
Частинами 1-2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Тому, реорганізація юридичною особи, про що зазначала сторона відповідача, є однією із підстав для припинення юридичної особи, відомості про що, підлягають внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Проте, відповідно до відомостей із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - УМВС України в Дніпропетровській області перебуває у стані припинення, за рішенням засновників з 06.11.2015 та не ліквідоване.
Доказів щодо припинення юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області до суду не надано. Отже, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.
Підсумовуючи встановлені обставини під час судового розгляду справи, на думку суду, управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області має дотримуватись процедури звільнення, що встановлена Положенням № 114, яке не втратило сили та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини.
Зокрема, звільненню має передувати процедура атестації працівника, як це передбачено п.47 Положення № 114 та п.1 Інструкції про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 22.03.2005 № 181, з метою встановлення можливості подальшого використання на службі.
Проте, звільненню позивачки не передувало проведення атестації, жодної посади для подальшого проходження служби їй не було запропоновано. Відтак, відповідачем належним чином не була з'ясована можливість використання позивачки для подальшого проходження служби.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.
Отже, оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача були порушені.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивачку було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому позовні вимоги в частині скасування наказу УМВС України у Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Отже, враховуючи те, що позивач на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а саме з 26.02.2014 року по 23.11.2016 року), та заробітна плата їй не нараховувалась починаючи з квітня 2014 року, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку не стягується.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом вимог п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У зв'язку з викладеним, у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно також відмовити.
Згідно із ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд, згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування в частині наказу № 485о/с від 06.11.2015 р., поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування в частині наказу № 485о/с від 06.11.2015 р., поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області № 485 о/с від 06.11.2015 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.
Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області допустити до негайного виконання.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Д.П. Павловський