Справа № 815/6232/16
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року 12год.25хв. м. Одеса Справа № 815/6232/16

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іванова Е.А.

за участю: секретар Сакара М.М., представників: позивача ОСОБА_1

відповідача Кисельова Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Ковач Вікторії Петрівни про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Ковач Вікторії Петрівни (далі - Державний реєстратор Ковач В.П.) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №31815478 від 11 жовтня 2016 року, що було прийняте державним реєстратором Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Ковач Вікторією Петрівною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Єдиного реєстру адвокатів України та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1910 від 30.06.2010 року, що видано Одеською обласною КДКА позивач є адвокатом. На підставі ст. 59 Конституції України та ст.ст. 26, 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076, з метою надання правової допомоги та у зв'язку з виконанням професійних обов'язків адвоката було укладено договір про надання правової допомоги №24/16 від 23.09.2016 року та №26/16 від 23.09.2016 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно. Згідно ст. 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх малолітніх дітей. З огляду на те, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 є малолітньою особою, договір було підписано її законним представником, матір'ю - ОСОБА_5 07 жовтня 2016 року на підставі договору про надання правової допомоги №26/16 від 23.09.2016 року позивач звернувся до Державного підприємства "ЦЕНТР ОБСЛУГОВУВАННЯ ГРОМАДЯН" з Заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18941792 від 07.10.2016 року для проведення державної реєстрації права власності, форма власності:приватна, спільна часткова, розмір частки 1/7 на квартиру за реєстраційним номером 101, що розташована за адресою АДРЕСА_1. 17 жовтня 2016 року стало відомо, що державний реєстратор прав на нерухоме майно - Ковач Вікторія Петрівна прийняла рішення про відмову у державній реєстрації права власності за ОСОБА_6 Та вважає, що рішення є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952, заявник - це власник, інший право набувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноваженої особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. П. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), передбачено «під час формування та реєстрації заяви у базі даних заяв уповноважена особа суб'єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник встановлює особу заявника за документом, що посвідчує таку особу. У разі подання заяви, уповноваженою на те особою уповноважена особа суб'єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник перевіряє обсяг повноважень такої особи за документом, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи». На виконання цих приписів було надано усі необхідні документи. Ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх дітей. Законне представництво або представництво за законом є правовідношенням, що обумовлене сімейними правовідносинами. Проте, така обумовленість відносин представництва сімейними правовідносинами аж ніяк не свідчить про обмеженість дій представника з посиланням на тісний зв'язок батьків із особою, що не дозволяє перекладати виконання обов'язків на іншу особу (ст. ст. 14, 15 Сімейного кодексу України). Свої сімейні обов'язки батьки передавати іншій особі не вправі. Стосовно їхніх обов'язків виступати представниками своїх дітей, то вони регулюються в цивілістичній площині, адже являють собою складову відносин представництва в цілому, що належить до сфери регулювання ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 67 ЦК України, опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного, так само поводяться й батьки. За відсутності інших обмежень чи заборон у цій статті, це може бути будь-який правочин (за виключенням тих, що передбачені у ст. 68 ЦК України), тобто це можуть бути як односторонні, так і дво- чи багатосторонні правочини. Підписання договору про надання правової допомоги це є двостороннім правочином, а наведені вище статті не містять ані прямо, ані опосередковано заборони щодо їх вчинення законними представниками, які діють від імені малолітніх дітей. У своєму рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор посилалась на ст. 240 ЦК України, а саме на обов'язок представника вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Проте, у ч. 1 ст. 240 ЦК України містяться виключення із загального правила про обов'язок представника вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Тут установлюється правило про можливість передати ним свої повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Отже, ця можливість надана всім представникам, включаючи представників за законом. В конкретній ситуації, матір уклала договір про надання правової допомоги з метою охорони інтересів своєї дитини та у зв'язку з тим, що сама не володіє достатніми вміннями, навичками та інформацією, для реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому, законний представник не може і не буде додержуватися припису, який міститься в ч. 2 ст. 240 ЦК України. Адже малолітня особа не сприймає такої інформації в силу свого віку. Як наслідок, тут буде мати місце застосування ч. 2 ст. 240 ЦК України, а саме невиконання обов'язку повідомити про передоручення особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника) покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. У ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав. Державний реєстратор у своєму рішенні про відмову вказав, що заява подана не належною особою, попри це не навів будь-яких доказів на підтвердження даного факту. Це є свідченням того, що позивачу було відмовлено у проведенні державної реєстрації права без будь-якої правової підстави, чим порушено його права на здійснення прав як адвоката та гарантії здійснення його діяльності встановленні ст. 23 Закону, та в зв'язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав до суду заперечення у письмовому вигляді, які мотивовані тим, що відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, у разі подання заяви уповноваженою на те особою державний реєстратор, уповноважена особа перевіряє обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи. Необхідно відзначити, що відповідно до свідоцтва про народження від 10 травня 2012 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Згідно з ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 240 ЦК України, представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Також, відповідно до ч. 2 ст. 245 ЦК України, довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яке представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону, підставою для відмови державній реєстрації є наступні обставини, зокрема, якщо заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1910 від 30.06.2010 року, що видано Одеською обласною КДКА позивач є адвокатом (а.с. 20).

Судом встановлено, що між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 діючей в інтересах малолітньої ОСОБА_6 було укладено договір про надання правової допомоги від 23.09.2016 року, за умовами якого адвокат надає клієнту, а клієнт приймає і оплачує послуги з надання правової допомоги в якості захисника та/або представника у кримінальних, цивільних, господарських та адміністративних справах, а також у справах про адміністративні правопорушення в яких клієнт є стороною, учасником, заявником, зацікавленою, третьою особою тощо. Адвокат протягом дії цього договору надає також інші правові послуги, у т.ч. консультаційного характеру, здійснює представництво Клієнта в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, а також підприємствах, установах і організаціях будь-якої форми власності (з правом підпису і подання/отримання будь-яких документів стосовно Клієнта) (а.с. 21).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто є неповнолітньою та ОСОБА_5 є її матір, що не заперечується сторонами по справі.

07.10.2016 року адвокат ОСОБА_3 звернувся до Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18941792 від імені ОСОБА_6 для проведення державної реєстрації права власності, форма власності:приватна, спільна часткова, розмір частки 1/7 на квартиру за реєстраційним номером 101, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Вказану заяву підписав позивач, що не заперечується сторонами, а тому відповідно до ст. 72 КАС України суд ввжає дані обставини такими, що не потребують доказуванню.

11 жовтня 2016 року державний реєстратор прав на нерухоме майно - Ковач Вікторія Петрівна прийняла рішення про відмову у державній реєстрації права власності за ОСОБА_6

Вказану відмову мотивовано тим, що із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа.

З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для відмови в державній реєстрації права власності на квартиру слугував висновок відповідача про те, що заявником не було надано належного доказу на підтвердження своїх повноважень діяти в інтересах власника.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення(дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

При проведені державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор реєстраційної служби керується Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 року (далі - Закон України №1952-ІV), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі - Порядок №1127).

Згідно преамбули Закону України №1952-ІV, цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до положень ст.2 Закону України №1952-ІV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

07.10.2016 року ОСОБА_3, на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного з ОСОБА_6, в особі законного представника ОСОБА_5 (яка є її матір), звернувся до Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18941792 для проведення державної реєстрації права власності, форма власності:приватна, спільна часткова, розмір частки 1/7 на квартиру за реєстраційним номером 101, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Вказана заява була підписана ОСОБА_3 як заявником.

Згідно п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Під час розгляду заяви позивача державним реєстратором було встановлено, що з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру що розташована за адресою АДРЕСА_1 звернулася неналежна особа.

Згідно п. 8 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі - Порядок №1127) під час формування та реєстрації заяви у базі даних заяв державний реєстратор, уповноважена особа встановлює особу заявника на підставі передбаченого Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документа, що посвідчує таку особу.

У разі коли заявником є іноземець, документом, що посвідчує особу такого заявника, є національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або інший документ, що посвідчує особу іноземця.

У разі коли заявником є державний службовець або посадова особа місцевого самоврядування, під час виконання посадових обов'язків документом, що посвідчує особу такого заявника, є службове посвідчення.

У разі подання заяви уповноваженою на те особою державний реєстратор, уповноважена особа перевіряє обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи.

Обсяг повноважень особи, уповноваженої діяти від імені юридичної особи, перевіряється на підставі відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, за допомогою порталу електронних сервісів.

Відповідно до п. 18 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

У разі проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, будівлю або споруду одночасно з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а також у разі проведення державної реєстрації речових прав, що є похідними від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно державним реєстратором приймається одне рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та/або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав.

Згідно п. 23 Порядку №1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено серед іншого, якщо: заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пп. 1,2,4 ч.1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб); представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об'єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Отже, з аналізу наведеного Закону випливає, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти дії щодо захисту прав, свобод та інтересів фізичної особи, складати та подавати заяви від свого імені як представник інтересів свого клієнта.

Між тим, вказаний Закон не надає права адвокату діяти від імені клієнта, в тому числі підписувати замість нього будь-які документи.

Проте відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 23.09.2016 року Адвокат протягом дії цього договору надає також інші правові послуги, у т.ч. консультаційного характеру, здійснює представництво Клієна в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, а також підприємствах, установах і організаціях будь-якої форми власності (з правом підпису і подання/отримання будь-яких документів стосовно Клієнта) (а.с. 21).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно ст. 240 Цивільного кодексу України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні.

Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Незважаючи на загальний характер норм про передоручення, варто відзначити, що вони не можуть поширюватися на представництво за законом (ст. 242 ЦК). Цей вид представництва докорінно відрізняється від добровільного, де особа, яку представляють, наділяє представника правами на вчинення таких правочинів, які вона сама здатна вчинити. При законному представництві, навпаки, підставою його виникнення є спеціальна вказівка закону, а не воля малолітніх та недієздатних осіб. Відтак, при здійсненні законного представництва особи, яких представляють, позбавлені можливості контролювати виконання своїх функцій представниками, не можуть в односторонньому порядку скасувати представництво. Отже, законні представники мають лише ті повноваження, які для них передбачені спеціальними нормами закону. Серед таких повноважень право на передоручення відсутнє. Тому батькам (усиновлювачам) малолітньої особи, опікуну недієздатної особи неможливо передоручити виконання своїх повноважень іншій особі.

Повноваження представників за законом мають суворо особистий характер і не можуть бути предметом передоручення.

Таким чином, договір про надання правової допомоги та свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, які були подані позивачем до державного реєстратора в підтвердження своїх повноважень, не надають право позивачу діяти від імені малолітньої особи.

За таких обставин, приймаючи оскаржуване рішення №31815478 про відмову у державній реєстрації прав власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 з підстав звернення неналежної особи з заявою про державну реєстрацію прав власності на вказану квартиру, відповідач діяв у відповідності до вимог діючого законодавства.

Щодо посилань представника позивача, що в такому випадку державний реєстратор не повинен був приймати документи для проведення державної реєстрації, то суд зазначає, що заява про проведення реєстраційних дій не приймається лише за відсутності документа, що підтверджує оплату послуг, та у разі внесення відповідної плати не в повному обсязі (ч. 4 ст. 20 Закону №1952).

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Відповідач надав суду доказ того, що 26.10.2016 року державним реєстратором прийнято рішення №32045321 про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності та форма власності:приватна, спільна часткова, розмір частки 1/7 на квартиру за реєстраційним номером 101, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 32), та це підтверджує, що на данний випадок не розповсюджується положення ст. 240 Цивільного кодексу України про виняток коли представник має право передати свої повноваження іншій особі, коли це встановлено договором або законом, так як відсутні обставини «примусу» до яких незнання нормативних актів не можно віднести.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що договір про надання правової допомоги та свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, які були подані позивачем до державного реєстратора в підтвердження своїх повноважень, не надають право позивачу діяти від імені малолітньої особи, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення є правомірним.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 69-71, 86, 159-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Ковач Вікторії Петрівни про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №31815478 від 11 жовтня 2016 року відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст..254КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 19.12.2016 року.

Суддя Іванов Е.А.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до державного реєстратора Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» Ковач Вікторії Петрівни про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №31815478 від 11 жовтня 2016 року відмовити.

19 грудня 2016 року.