Справа № 522/15648/16-а
Суддя: Бойчук А. Ю.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/821/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Скибінській Є. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
23 серпня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України, по якому просив: визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна передбачену в абз. 8 наказу Командування ВМС ЗС України №50 від 11.03.2016 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 8012, 49 гривень; визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні у повній сумі за зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити недоотриману частину зазначеної допомоги у сумі 56842,54 гривні.

При цьому посилався на те, що проходив військову службу у Військово- Морських Силах Збройних Сил України та наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.02.2016 №158 був звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» частини 6 (у зв`язку із проведенням організаційних заходів) з правом носіння військової форми одягу. Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 11.03.2016 року №50, його виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси.

Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебувала на фінансовому та речовому забезпеченні при військовій частині НОМЕР_3 , де мені нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

При цьому, при звільненні з військової служби позивачу не була виплачена грошова компенсація замість речового майна у сумі 8012,49 грн., що підтверджується відповідною довідкою виданою військовою частиною НОМЕР_1 № 4 від 11.03.2016 (додаток) та наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 11.03.2016 року №50 (додаток). Також позивачу при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні не було враховано додаткової щомісячної грошової винагороди, що стало підставою для звернення до суду.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому зазначив, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 щомісячна додаткова грошова винагорода при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши всі наявні докази у їх сукупності, вислухавши думку осіб, які брали участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч.5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Відповідно до ч.1,2 ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців , членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісті, стали інвалідами під час проходження військової служби.

Частиною першою статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа звільнена з військової служби на день виключення зі списків особового військової частини має бути повністю забезпечена грошовим продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Речове забезпечення військовослужбовців регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.04 № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» та наказом Міністра оборони України від 31.01.06 № 45 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.04 № 1444».

Пунктом 27 постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.04 № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» передбачено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Порядок виплати компенсації замість речового майна, що підлягає видачі встановлений пунктом 3.1.12 наказу Міністра оборони України від 31.01.06 № 45 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.04 № 1444», яким передбачено, що грошова компенсація замість речового майна, що належить видачі, виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що належить видачі, яка видається речовою службою військової частини.

Крім того, 16.03.2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». В постанові зазначається, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Таким чином, на підставі встановлених обставин, з урахуванням зазначених вище нормативно-правових норм, відповідач протиправно не виконує абз.8 наказу Командування ВМС ЗС України №50 від 11.03.2016 щодо виплати компенсації.

Також, під час звільнення з військової служби у запас, на підставі статті 15 Закону України «Про соціальній і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (зі змінами), позивачу було нараховано та виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% за 23 календарних роки служби, у сумі 94737, 58 грн.

Розрахунок та виплату грошової допомоги при звільненні було здійснено військовою частиною АЗ 519, виходячи з грошового забезпечення, до якого не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60 %, яка була введена Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889) і відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, передбачених статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та яку позивач отримував, щомісячно, на постійній основі. Зазначене підтверджується довідкою про доходи.

На звернення позивача з приводу врегулювання вказаного питання, відповідачем було надано надали про законність нарахування та виплати грошової допомоги при звільненні у сумі 94737,58 грн., а нарахування такого виду грошового забезпечення як додаткова грошова винагорода, не передбачена вимогами наказів Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» та від 11 червня 2008 року № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Між тим відмова в нарахуванні та виплаті мені грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 є необгрунтованою, з наступних підстав.

Згідно із статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтею 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (зі змінами), військовослужбовцям, які звільняються з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У частині 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою № 889 передбачено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди: військовослужбовцям, які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил України з 1 серпня 2010 року - у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, азі січня 2016 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Тобто цей вид щомісячного грошового забезпечення позивач отримував на протязі останніх 6 років перед звільненням.

Таким чином, не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач постійно отримував з серпня 2010 року та по день звільнення, є неправомірним та таким що суперечить Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відмова військової частини з посиланням на положення наказів Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 та від 11 червня 2008 року № 260 не є обґрунтованою з наступних підстав.

Статтею 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 5 статті 17 Конституції України закріплено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України, а також членів їхніх сімей.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що конституційні права та свободи людини та громадянина гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускатися звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що ніхто не має права обмежувати військовослужбовців і членів їх сімей в правах та свободах, встановлених законодавством України.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про Збройні Сили України» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Збройні Сили України» від 05.10.2000 року гарантовано забезпечення державою соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, робітників та військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених в запас або відставку, а також членів їх сімей.

На час звільнення з військової служби, розмір грошового забезпечення позивача за останньою штатною посадою «Заступник командира військової частини НОМЕР_2 » складав 13180,88 грн., що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.

Зазначена в наказі Міністра оборони України від 23.02.2016 №158 вислуга років у Збройних Силах складає: календарна 23 роки 06 місяців, пільгової немає.

Таким чином, передбачений статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» розмір грошової допомоги при звільненні повинен складати:

13180,88 х 23 х 50% = 151580,12 грн.

Розмір недоотриманої грошової допомоги при звільненні складає:

151580,12 - 94737, 58 = 56842,54 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на пенсійне забезпечення, тому позовні вимоги останнього підлягають задоволенню, як такі, що підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст.160, ст.158 - 163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна передбачену в абз. 8 наказу Командування ВМС ЗС України №50 від 11.03.2016 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 8012, 49 гривень

Визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні у повній сумі за зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити недоотриману частину зазначеної допомоги у сумі 56842,54 гривні.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного адміністративного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови.

Особи, які брали участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення постанови можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: А. Ю. Бойчук