Справа № 810/3179/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року м. Київ №810/3179/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фастівської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Фастівської районної державної адміністрації Київської області, в якому позивач з урахуванням уточнення позовних вимог (т.1, а.с.185) просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Фастівської РДА №167-ос від 18.08.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» ;

- поновити позивача на попередній посаді - спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.08.2016 року по 23.11.2016 року в сумі 5404,08 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 12.10.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/3179/16, витребувано докази по справі від сторін, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що головою Фастівської районної державної адміністрації при звільненні її з посади спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА за результатами випробування були грубо порушені вимоги чинного трудового законодавства.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач не попередив її про умови прийняття на державну службу з випробувальним терміном, не ознайомив з розпорядженням про призначення на посаду, а спірне розпорядження про звільнення прийняте у період тимчасової непрацездатності позивача.

За цих обставин позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав звільняти її в порядку, визначеному статтею 28 Кодексу законів про працю України.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позивач була ознайомлена із попередженням про встановлені Законами України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» обмеження під час прийняття на державну службу та її проходження, що означає обізнаність позивача про положення статті 35 Закону України «Про державну службу» стосовно встановлення випробування при прийнятті на державну службу вперше.

Щодо звільнення позивача у період її тимчасової непрацездатності заперечував та стверджував, що позивач цілий робочий день знаходилась на робочому місці у приміщенні Фастівської РДА, тому прийняття розпорядження є законним та обґрунтованим, оскільки встановлено, що позивач протягом строку випробування не відповідає займаній посаді.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечували, просили у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 23.11.2016 суд за письмовим клопотанням позивача (т.1, а.с. 204) поставив на обговорення сторін питання про можливість продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Сторони щодо продовження розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечували.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні інших свідків чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін та свідка, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21.06.2016 на підставі власної заяви, витягу з протоколу конкурсної комісії від 26.04.2016 року, довідки про результати спеціальної перевірки, призначена за конкурсом на посаду спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, з випробувальним строком на 2 місяці, що підтверджується розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 17.06.2016 №102-ос «Про призначення ОСОБА_1» (т.1, а.с. 54).

Розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 18.08.2016 № 167-ос «Про звільнення ОСОБА_1» 18.08.2016 позивача звільнено з посади спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації за результатами випробування згідно статті 28 Кодексу законів про працю України.

Підставою прийняття розпорядження зазначено доповідну записку начальника служби у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації (т.1, а.с. 55).

19 серпня 2016 року відповідач провів з позивачем повний розрахунок по заробітній платі у зв'язку зі звільненням, на підтвердження чого суду надано платіжне доручення №261 від 19.08.2016 (т.1 а.с. 142).

Позивач вважає, що розпорядження Фастівської районної державної адміністрації від 18.08.2016 № 167-ос порушує її право на працю, оскільки прийняте з грубими порушеннями вимог трудового законодавства, тому звернулась до суду з цим позовом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.

Статтею 5 Закону України "Про державну службу" встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України "Про державну службу", а в частині, що ним не врегульовані - норми законодавства про працю.

Відповідно до статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Положеннями статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, у тому числі, встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України "Про державну службу" в акті про призначення на посаду суб'єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку.

При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов'язковим (ч.2 ст.35 Закону).

Випробування при призначенні на посаду державної служби встановлюється строком до шести місяців (ч.3 ст.35 Закону).

У разі незгоди особи з рішенням про встановлення випробування вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби. У такому разі застосовується відкладене право другого за результатами конкурсу кандидата на зайняття вакантної посади державної служби. Якщо конкурсною комісією такого кандидата не визначено, проводиться повторний конкурс (ч.4 ст.35 Закону).

Суб'єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб'єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді (ч.6 ст.35 Закону).

У разі якщо строк випробування закінчився, а державного службовця не ознайомлено з наказом про його звільнення з посади державної служби, він вважається таким, що пройшов випробування (ч.7 ст.35 Закону).

Частиною 1 статті 28 Кодексу законів про працю України встановлено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (ч.2 ст.28 КЗпП).

Позивач у адміністративному позові стверджує, що при прийнятті на роботу відповідачем не було доведено до її відома встановлення щодо неї випробувального терміну строком 2 місяці, інакше позивач обов'язково відмовилась би від зайняття даної посади державної служби. Також позивач зазначає, що при оформленні на роботу відповідачем не ознайомлено її під особистий підпис з розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 17.06.2016 №102-ос «Про призначення ОСОБА_1».

Судом встановлено, що 17.06.2016 розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 17.06.2016 №102-ос «Про призначення ОСОБА_1» позивача як переможця конкурсу призначено на посаду спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї, з посадовим окладом згідно із штатним розписом, з випробувальним строком на 2 місяці.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось представником відповідача, що наведене розпорядження не містить відмітки про ознайомлення з ним позивача. Так само, позивача під особистий підпис не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку Фастівської районної державної адміністрації.

Суд вважає доводи позивача щодо не ознайомлення її з відповідними службовими документами слушними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про державну службу" серед основних прав державного службовця визначено право на безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, у тому числі висновками щодо результатів оцінювання його службової діяльності.

Статтею 31 Закону України "Про державну службу" визначено порядок призначення на посаду державної служби.

Так, відповідно до частини 1 статі 31 цього Закону на посаду державної служби призначається переможець конкурсу.

Відповідно до підпункту 2 частини і статі 31 Закону рішення про призначення на посади державної служби категорій "Б" і "В" приймається керівником державної служби.

Рішення про призначення на посаду державної служби приймається після закінчення строку оскарження результатів конкурсу, а в разі оскарження результатів конкурсу - після прийняття рішення за скаргою суб'єктом розгляду скарги (органом, уповноваженим на розгляд скарги), але не пізніше 30 календарних днів після оприлюднення інформації про переможця конкурсу, якщо інше не передбачено законом. Таке рішення приймається на підставі протоколу засідання конкурсної комісії (ч.3 ст.31 Закону).

Рішення про призначення або про відмову у призначенні на посаду державної служби приймається за результатами спеціальної перевірки відповідно до Закону України "Про запобігання корупції" та за результатами перевірки відповідно до Закону України "Про очищення влади" (ч.4 ст.31 Закону).

Служба управління персоналом у день призначення особи на посаду державної служби організовує складення Присяги державного службовця особою, яка вперше призначена на посаду державної служби, а також ознайомлює державного службовця під підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку та посадовою інструкцією (ч.5 ст.31 Закону).

Відповідно до п. 11 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181, з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обов'язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення.

Відтак, відповідачем порушено вимоги Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України, Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, у зв'язку з чим судом у порядку статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України постановлено окрему ухвалу про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів адміністративної справи, особова картка позивача №255 за формою №П-2ДС (т.1 а.с. 43-45) та трудова книжка серії АШ №983615 (т.1 а.с. 114) містить наступні відомості про роботу: « 17.10.2012 - 17.12.2012 - позивач займала посаду інженера-конструктора 3 категорії у відділі головного конструктора ТОВ «НВО «Фастівський завод хімічного машинобудування «Червоний жовтень»; « 21.06.2016 - 18.08.2016 - посаду спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА».

Отже, судом встановлено та не заперечується сторонами факт призначення позивача на посаду державної служби, а саме спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА, вперше.

Виходячи з положень частини 2 та 3 статті 35 Закону України "Про державну службу" законодавець імперативно врегулював встановлення суб'єктом владних повноважень випробувального терміну для осіб, що призначаються на посаду державної служби вперше, та безумовну згоду від цих осіб на проходження випробування за відсутності відповідної відмови. Відповідач фактично позбавлений законодавцем обирати інший спосіб прийняття на державну службу, ніж передбачений частиною 2 статті 35 Закону України "Про державну службу".

Відтак, на суб'єктів спірних відносин розповсюджуються абсолютні вимоги законодавця, встановлені у частинах 2 та 3 статті 35 Закону України "Про державну службу", що передбачає єдиний варіант правомірної поведінки позивача та відповідача, щодо дачі беззаперечної згоди на випробувальний термін особою, що вступає на державну посаду вперше, та обов'язкового встановлення суб'єктом владних повноважень для такої особи випробування. Додаткове попередження позивача про випробувальний термін положеннями Закону України "Про державну службу" не вимагається.

У цьому зв'язку суд відхиляє доводи позивача про те, що остання не знала та не була повідомлена відповідачем про прийняття її на посаду з випробувальним терміном, оскільки вказане прямо випливає з приписів частини 2 та 3 статті 35 Закону України "Про державну службу".

Отже, не ознайомлення відповідачем позивача з розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації від 17.06.2016 року №102-ос «Про призначення ОСОБА_1» хоча й порушує загально передбачену організаційну процедуру прийняття осіб на державну службу та ведення діловодства, проте в даному випадку жодним чином не впливає на обізнаність позивача стосовно обов'язкового встановлення для неї випробувального терміну у зв'язку з вступом на посаду державної служби вперше.

Що стосується доводів позивача про те, що спірне розпорядження прийнято відповідачем у період тимчасової непрацездатності позивача, суд зазначає наступне.

До матеріалів адміністративної справи позивачем надано ксерокопію листка непрацездатності серії АДА №852465, виданого Фастівською міською лікарнею (лікарем ОСОБА_2), щодо перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні у період з 18.08.2016 по 02.09.2016 включно (т.1 а.с. 14).

У судовому засіданні, що відбулось 31.10.2016 року, позивач наведені відомості підтвердила, втім пояснила, що 18.08.2016 року (в день звільнення) перебувала на своєму робочому місці з 8.00 години ранку. Близько 12.00 години цього ж дня, в обідню перерву, позивач звернулась до Вузлової лікарні на станції Фастів Південно-Західної залізниці, в якій на обліку не перебувала, до лікаря-невропатолога ОСОБА_2, зі скаргами на самопочуття. Після отримання рекомендацій лікаря, позивач о 13.00 годині повернулась на робоче місце, де знаходилась до кінця робочого дня. На питання суду позивач пояснила, що лікар виписала рекомендації щодо ліків без рецепту та рекомендувала звернутися до лікарні в кінці робочого дня після 17.15 год. для продовження огляду та покладення в лікарню, медичну картку не заповнювала. Повторно до лікарні, як стверджує позивач, вона звернулась після закінчення робочого дня близько 18.00 години вечора цього ж дня для покладення до стаціонару, у зв'язку з чим подала заяву на ім'я головного лікаря цієї лікарні.

Позивач пояснила, що про її звільнення як таку, що не пройшла випробування, 18.08.2016 року їй ніхто не повідомляв, про наявність спірного розпорядження дізналась у телефонній розмові зі спеціалістом відділу кадрової служби 19.08.2016 року.

Позивач стверджує, що на початку вересня 2016 року, після закриття листка непрацездатності, прибула до головного спеціаліста відділу управління персоналом та організаційної роботи апарату адміністрації ОСОБА_4

В подальшому, позивач після неприємної розмови зі спеціалістом відділу та головою райдержадміністрації, залишила листок непрацездатності на столі в кабінеті ОСОБА_4

Представник відповідача з приводу наданих позивачем пояснень зазначив, що 18.08.2016 року позивач знаходилась на своєму робочому місці протягом всього робочого дня, передбаченого трудовим розпорядком райдержадміністрації, отже твердження позивача є неправдивими та такими, що вводять суд в оману.

У власних запереченнях на адміністративний позов відповідач також посилається на лист Комунального закладу Фастівської міської ради «Фастівська міська лікарня» №819 від 24.10.2016 року, що надійшов на адресу відповідача. У даному листі зазначено, що позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 18.08.2016 року по 02.09.2016 року. Поступила в стаціонар 18.08.2016 року о 18.20 год., що власне підтверджується даним листом, журналом прийому хворих та корінцем листка непрацездатності (т.1 а.с. 133-137).

За твердженням відповідача, посилання позивача на листок непрацездатності та неправомірність звільнення у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивач перебувала на робочому місці в день звільнення впродовж усього дня, про наявність листка непрацездатності, як і на скарги на погане самопочуття в цей день, відповідача не повідомляла, листок непрацездатності відповідачу не передавала.

Представник відповідача також пояснив, що до відома позивача неодноразово доводився факт неналежного виконання нею посадових обов'язків та, що у випадку подальшого недотримання трудової та виконавської дисципліни позивач не пройде випробування, що підтверджується численними доповідними записками з боку безпосереднього керівництва позивача.

В судовому засіданні 23.11.2016 року судом допитано в якості свідка головного спеціаліста відділу управління персоналом та організаційної роботи апарату адміністрації ОСОБА_4, яка з приводу поставлених питань пояснила, що заяву про призначення на посаду за результатами конкурсу позивач писала у присутності свідка, позивач була достеменно обізнана в тому, що її приймають на посаду державної служби з випробуванням, як особу, яка призначається на посаду державної служби вперше, присягу державного службовця позивач не складала, оскільки особи, які перебувають на випробувальному терміні не складають присягу державного службовця. Свідок підтвердила, що за збігом обставин позивача не було ознайомлено з наказом про прийняття на роботу, що є недопрацюванням.

Свідок пояснила, що за два місяці роботи позивача свідок двічі запрошувала до себе позивача та проводила з нею бесіди щодо необхідності належного ставлення до виконання службових обов'язкові, у зв'язку з тим, що на позивача надходили скарги від безпосереднього керівника служби у справах дітей та сім'ї Степенко О.Р. та керівника сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання Мазур І.В. за несумлінність в роботі та у зв'язку з зауваженнями щодо неналежного виконання службових обов'язків.

На питання суду свідок пояснила, що доповідну записку керівника служби у справах дітей та сім'ї Степенко О.Р. від 18.08.2016 про те, що позивач не пройшла випробування, із відповідною резолюцією заступника голови РДА отримала після обідньої перерви 18.08.2016 та одразу підготувала проект відповідного розпорядження про звільнення позивача за результатами випробування згідно статті 28 КЗпП.

18.08.2016 року (в день звільнення) позивач дійсно перебувала на своєму робочому місці з 8.00 години ранку до кінця робочого дня 17.15 години з урахуванням виходу на обідню перерву з 12.00 до 13.00 год. Приблизно о 16.30 годині свідок запросив позивача до свого кабінету та повідомив про те, що позивач не пройшла випробування та підлягає звільненню.

Одночасно позивачу було запропоновано також можливість звільнитись за власним бажанням, за угодою сторін або як таку, що не пройшла випробування. У зв'язку з цим позивачу було надано час (15 хв.) для прийняття відповідного рішення та ознайомлення з відповідним розпорядженням. Проте, у зв'язку з тим, що позивач для ознайомлення з розпорядженням про звільнення так й не повернулась до кабінету відділу кадрів, незважаючи на перебування упродовж всього дня на робочому місці, відповідачем у складі: головного спеціаліста відділу управління персоналом та організаційної роботи апарату адміністрації ОСОБА_4, в присутності начальника відділу управління персоналом та організаційної роботи Михайлової О.І., головного спеціаліста юридичного відділу апарату адміністрації Подольского А.П., головного спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення апарату адміністрації Садикової Н.М., начальника загального відділу апарату адміністрації Третяк О.В. 18.08.16 у кінці робочого дня складено акт про відмову від підпису розпорядження про звільнення ОСОБА_1, який затверджено заступником голови райдержадміністрації Волковим Ю.В. (т. 1 а.с. 132).

Свідок ОСОБА_4 стверджувала, що листок непрацездатності на позивача ані безпосередньо до райдержадміністрації, ані до комісії із загальнообов'язкового соціального страхування, яка уповноважена їх розглядати, не надходив. Факт надання особисто позивачем листка непрацездатності у присутності свідка остання повністю заперечила. Свідок зазначила, що у день звільнення скарг на погане самопочуття від позивача не надходило, а про лікарняний і мови не було.

Представник відповідача Степенко О.Р., яка в період роботи позивача обіймала посаду начальника служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА у судовому засіданні пояснила суду, що 04.08.2016 вперше повідомила позивачу, що вона не справляється зі своїми обов'язками. Влітку 2016 року у службі працювало всього 3 працівників, включаючи начальника служби та позивача, при цьому на обліку у службі перебуває 180 дітей, велике навантаження в це період на працівників служби пов'язане із виділенням великої кількості путівок. Характеризуючи позивача Степенко О.Р. зазначила, що позивач не володіла знаннями у сфері, в якій працювала, не мала бажання навчатися, читати нормативно-правові акти, які регулюють діяльність служби, не мала елементарних навиків діловодства, не вміла правильно скласти проект запиту чи відповіді на запит, не володіла на належному рівні державною мовою, неуважно працювала з особовими справами дітей, могла перекладати документи з одних особових справ до інших, з вини позивача було порушено вчасний заїзд дитини до санаторно-курортного закладу. Допускала порушення дисципліни, що проявлялось у запізненні на роботу без поважних причин, повідомляла неправдиву інформацію про перебування у відділі кадрів, а при з'ясуванні обставин це виявилось неправдою.

Степенко О.Р. пояснила суду, що 18.08.2016 позивач весь день була на робочому місці, Сьепенко О.Р. особисто ознайомила позивача з доповідною запискою про те, що зі своїми обов'язками за результатами випробування позивач не справляється, на що позивач стала погрожувати Степенко О.Р., говорячи, що вона це так не залишить і що Степенко О.Р. ще пожалкує про це. Степенко О.Р. повідомила позивачу про те, що остання не пройшла випробування у присутності Мазур І.В., керівника сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання.

Суд, оцінюючи доводи учасників процесу та наявні в матеріалах справи докази, виходить з наступного.

У відповідності до частини 3 статті 40 КЗпП країни не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року № 6-33цс14. Колегія суддів Верховного Суду України наголошує, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

При цьому, Верховний Суд України зазначає, що під тимчасовою непрацездатністю розуміється непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Робочим часом вважається установлений законодавством відрізок календарного часу, протягом якого працівник відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, графіка роботи та умов трудового договору повинен виконувати свої трудові обов'язки.

Отже, Верховний Суд України пов'язує необхідність застосування гарантій до працівника стосовно заборони його звільнення у період тимчасової непрацездатності виключно у взаємозв'язку з обставинами встановлення та відліку початку непрацездатності особи (тобто початку захворювання, лікування, травми, реабілітаційних заходів тощо) та можливості працівника виконувати протягом робочого часу свої трудові обов'язки.

Відтак, зазначені висновки Верховного Суду України зобов'язують суд в кожному окремому випадку існування можливості застосування гарантій до працівника щодо заборони звільнення у період його тимчасової непрацездатності дослідити:

- чи виникла непрацездатність працівника під час перебування його на робочому місці, під час чи поза робочим режимом установи, в якій працює особа;

- встановити конкретні обставини звернення працівника за медичною допомогою.

Судом у розглядуваній справі з'ясовано, що у відповідності до розділу 18 «Розпорядок роботи районної державної адміністрації» Регламенту Фастівської РДА, затвердженого розпорядженням голови Фастівської РДА від 04.11.2011 №1163 райдержадміністрація працює за 40-годинним п'ятиденним робочим тижнем із двома вихідними днями. Робочі дні тривають: з понеділка по четвер з 8.00 до 17.15 год., у п'ятницю - з 8.00 до 16.00 год. Перерва на обід з 12.00 до 13.00 год. Вихідні дні - субота, неділя (т.1 а.с. 92-109).

Розділ V «Робочий час і його використання» Правил внутрішнього трудового розпорядку Фастівської РДА, що наявний в матеріалах справи, повністю дублює режим роботи працівників Фастівської РДА, передбачений вищенаведеним Регламентом (т.1 а.с.138-140).

На виконання вимог ухвали суду від 31.10.2016 Комунальним закладом Фастівської міської ради «Фастівська міська лікарня» листом від 14.11.2016 №879 надано інформацію щодо проходження позивачем стаціонарного лікування в даній медичній установі (т.1 а.с. 157).

Головним лікарем Комунального закладу Фастівської міської ради «Фастівська міська лікарня» повідомлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька АДРЕСА_1, перебувала на обліку в ДЗ «Вузлова лікарня станції Фастів Південно-Західної залізниці» до 18 років. На час надання інформації у Комунальному закладі Фастівської міської ради «Фастівська міська лікарня» позивач на обліку не перебуває. 18.08.2016 року позивач звернулась до головного лікаря з заявою про надання дозволу на стаціонарне лікування у неврологічному відділенні. 18.08.2016 року о 18.20 позивач звернулась в приймальне відділення, оглянута лікарем-невропатологом і була госпіталізована. Довідка про відвідування лікаря саме 18.08.2016 року о 12.00 не видавалась, так як згідно графіка роботи лікар-невропатолог ОСОБА_2 працювала з 13.00 год.

Наведені відомості також підтверджуються витягом з журналу реєстрації звернень громадян по КЗ ФМР «Фастівська міська лікарня», витягом з журналу обліку прийому хворих у стаціонар та відмов у госпіталізації по КЗ ФМР «Фастівська міська лікарня», де міститься запис під №2195 про госпіталізацію хворої ОСОБА_1 18.08.2016 о 18.20 год., медичною карткою стаціонарного хворого №2195, первинним оглядом позивача, який розпочато 18.08.2016 року о 18.30 год. (т.1 а.с. 159-179).

Вищенаведене дає суду підстави вважати, що правовідносини, досліджені у постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 не є подібними спірним правовідносинам, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач в день звільнення 18.08.2016 року перебувала на робочому місці протягом усього робочого дня, що підтверджує ф сама позивач, і лише о 18.20 год., після завершення робочого дня райдержадміністрації (о 17.15) звернулась по медичну допомогу.

Більш того, суд вважає сумнівними твердження позивача щодо відвідування лікаря-невропатолога 18.08.2016 року о 12 годині дня та проведення первинного огляду, які спростовуються документами, наданими головним лікарем КЗ ФМР «Фастівська міська лікарня».

Як стверджує сама позивач, вона відвідувала лікаря у вузловій лікарні на станції Фастів 18.08.2016 в обідню перерву, яка дозволяє розпоряджатися вільно на власний розсуд наданим часом для відпочинку. Відтак навіть відвідування лікаря в обідню перерву на думку суду не свідчить про тимчасову непрацездатність особи в робочий час.

На цій підставі суд критично оцінює доводи позивача про те, що її було звільнено у період тимчасової непрацездатності, оскільки початок непрацездатності позивача настав після закінчення робочого дня. Належних і достатніх доказів, які б спростували наведені обставини, позивач під час розгляду справи не надала.

Окрім того, матеріалами справи та відібраними показаннями свідка підтверджується, що трудова поведінка позивача протягом проходження нею випробувального терміну була неналежною, а вищенаведені дії позивача в день звільнення свідчать про відсутність в неї будь-яких намірів щодо ознайомлення з відповідним розпорядженням про звільнення. Більш того, усі намагання та спроби відповідача вирішити питання про звільнення 18.08.2016 року у добровільному порядку та за взаємною згодою були проігноровані позивачем.

Одночасно, суд доводить до відома відповідача про допущення ним порушень трудового законодавства в частині непопередження державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді, про що судом постановлено окрему ухвалу про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

В той же час, суд зазначає, що зі змісту доповідної записки від 18.08.2016 №476 «Про стажування ОСОБА_1», що міститься в матеріалах адміністративної справи та на підставі якої прийнято спірне розпорядження про звільнення, вбачається, що протягом випробувального терміну позивач неналежно виконувала покладені на неї обов'язки і завдання, не проявила себе фахівцем, який відповідає займаній посаді, встановлено ряд порушень трудового розпорядку та трудової дисципліни РДА, професійна діяльність позивача є такою, що організована на неналежному рівні (т.1 а.с. 56).

Суд на підтвердження обставин неналежного виконання посадових обов'язків у період випробувального терміну позивача бере до уваги наявну в матеріалах адміністративної справи пояснювальну записку позивача на ім'я начальника служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА Степенко О.Р., в якій власне повідомляє про неналежну організацію нею виїзду дітей на оздоровлення до ДП «Санаторій «Україна» (т.1 а.с. 141).

Твердження позивача спростовуються також наявною в матеріалах справи доповідною запискою начальника служби у справах дітей Степенко О.Р. «Про проходження випробувального терміну ОСОБА_1» від 04.08.2016. Зокрема, у доповідній записці зазначається, що 04.08.2016 позивача повідомлено про закінчення за два тижні випробувального терміну. До відома позивача доводився факт неналежного виконання нею поставлених завдань, не володіння навиками опрацювання запитів та надання на них відповідей, нормативно-правовою базою законодавства у сфері захисту прав та інтересів дітей, не виявлення здібностей щодо надання адміністративних послуг на належному рівні. Позивачу запропоновано звернутись до відділу управління персоналом та організаційної роботи апарату райдержадміністрації з метою з'ясування питання щодо можливості подальшого перебування позивача на даній посаді (т.1 а.с. 195).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасувати розпорядження Фастівської РДА №167-ос від 18.08.2016 «Про звільнення ОСОБА_1» та поновлення позивача на попередній посаді - спеціаліста сектору з питань усиновлення та розвитку сімейних форм виховання служби у справах дітей та сім'ї Фастівської РДА, не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, із системного аналізу вищеокреслених законодавчих приписів вбачається, що виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи можлива лише у разі винесення органом, який розглядає трудовий спір відповідного рішення щодо поновлення на посаді.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Зокрема, частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частинами 2-4 цієї норми визначено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаних положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 Кодексу законів про працю України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 13 вказаної постанови Пленуму ВСУ суди мають враховувати, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Тобто виключно за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) проводиться відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи відсутність порушеного права позивача та висновків суду щодо відсутності підстав для поновлення позивача на попередній посаді, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Фастівської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, не є обґрунтованими, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.