Справа № 2а-32/08/0470
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року К/800/18875/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Голубєвої Г.К. Юрченко В.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2010
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2012
у справі№2а-32/08/0470
за позовомПублічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»
ДоДніпропетровської митниці
третя особаСпеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з підприємствами гірничо-металургійного комплексу у м. Кривому Розі
Проскасування картки відмови та визнання неправомірною вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» звернулось до суду з позовом до Дніпропетровської митниці, в якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/2008/000027 від 23.01.2008, визнати неправомірними вимоги Дніпропетровської митниці до ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» щодо надання відомостей, передбачених абз.2 п.4 Постанови КМУ від 01.10.1997 №1104, у забезпечення можливості прийняття митної декларації, митного оформлення чи пропуску товарів через митний кордон України.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2010, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2012, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з названими судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Позивачем заявлено клопотання про заміну позивача (Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат») його правонаступником - Приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

Суд касаційної інстанції, розглянувши заявлене клопотання, дійшов висновку про його обґрунтованість та необхідність його задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- 23.01.2008 позивачем подано до відповідача вантажну митну декларацію для проведення процедури митного оформлення вантажу, сплату ПДВ при ввезенні товару позивачем було оформлено шляхом видачі податкового векселя серія АА №0137759;

- відповідачем було відмовлено в здійсненні митного оформлення вантажу, про що видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/2008/000027 від 23.01.2008.

Підставою для відмови в здійсненні митного оформлення стало порушення позивачем вимог абз.4 ч.2 ст.88 Митного кодексу України в частині ненадання відомостей, передбачених абз.2 п.4 Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 01.10.1997.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, за встановлених обставин справи, дійшли висновку, що відповідачем правомірно відмовлено у здійсненні митного оформлення товару із застосуванням векселя, у відповідності до вимог ст.63 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України», який підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.88 Митного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) декларант зобов'язаний: здійснити декларування товарів і транспортних засобів відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; на вимогу митного органу пред'явити товари і транспортні засоби для митного контролю і митного оформлення; надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних процедур; сплатити податки і збори.

Згідно п.11.5 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) з моменту набрання чинності цим Законом платники податку при імпорті товарів на митну територію України можуть за власним бажанням надавати органам митного контролю податковий вексель на суму податкового зобов'язання зі строком погашення на тридцятий календарний день з дня його поставки органу митного контролю, один примірник якого залишається в органі митного контролю, другий надсилається органом митного контролю на адресу органу державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку, а третій надається платнику податку.

Аналогічна норма міститься і в Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1997 № 1104, відповідно до п.3 якого зобов'язання щодо сплати податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України виникають у день оформлення вантажної митної декларації (за винятком тимчасової чи неповної, періодичної чи попередньої декларації), але сплату можна відстрочити шляхом видачі податкового векселя.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає вірним висновок судів попередніх інстанцій, що в даному випадку видача податкового векселя є відстроченням сплати податку на додану вартість.

За змістом ч.3 ст.63 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» заборонено у 2008 році надання відстрочок щодо термінів сплати податкових зобов'язань суб'єктів господарювання за податками, зборами (обов'язковими платежами).

Таким чином, на період виникнення спірних правовідносин щодо застосування вексельної форми розрахунків з податкових зобов'язань були наявні нормативно-правові акти, а саме: Закон України «Про податок на додану вартість», Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», які мали однакову юридичну силу, але по різному встановлювали порядок оплати податкового зобов'язання, в тому числі, із застосуванням податкового векселя на суму податкового зобов'язання, а тому судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок про те, що для вирішення цього спору необхідно визначитися, який з вказаних законів є пріоритетним та підлягав застосуванню.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі, залежно від предмету правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що на момент виникнення спірних відносин положення Закону України ст.63 «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були чинними та підлягали до застосуванню як спеціальні норми по відношенню до норм Закон України «Про податок на додану вартість», та як такі, що прийняті пізніше, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що дії відповідача по відмові у здійсненні митного оформлення товару із застосуванням векселя, тобто з відстрочкою оплати податкових зобов'язань, та прийнятті картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні та пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України не можна визнати неправомірними, оскільки відповідач на час спірних правовідносин діяв відповідно до встановлених та діючих норм Закону.

Усі доводи касаційної скарги вказаного висновку не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За встановлених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55, 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Допустити заміну позивача (Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат») його правонаступником - Приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

2. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

3. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2010 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2012 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіГ.К. Голубєва
В.П. Юрченко