Справа № 804/9481/15
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 листопада 2016 рокусправа № 804/9481/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: Лащенко Р.В.,

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2 (дов.від 11.01.2016 року)

відповідача: - ОСОБА_3 (посв.№00015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 р. у справі № 804/9481/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество"

до Лівобережної об'єднаної Державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

"29" липня 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество" звернулось до суду з адміністративним позовом до Лівобережної об'єднаної Державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.07.2015 року, яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість на суму 460 707 грн., в тому числі за основним платежем на суму 307 138 грн., за штрафними санкціями на 153 569 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю та необґрунтованістю висновків податкового органу щодо виявлених порушень вимог податкового законодавства, оскільки останні ґрунтуються на виключно на інформації щодо контрагентів позивача та суперечить принципу індивідуальної відповідальності платника податків.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 р. у справі № 804/9481/15 в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество" до Лівобережної об'єднаної Державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовлено.

Судом встановлено, що відповідачем у звязку з відсутністю належної відповіді підприємства на запит податкового органу, призначено та проведено перевірку ТОВ «ТД «Содружество», якою виявлено факти протиправного формування податкового кредиту по взаємовідносинам, реальний характер яких не підтверджено належним чином. На підставі дослідження наданих сторонами документів, суд дійшов висновку, що первинна документація, складена формально, без зазначення необхідних реквізитів та даних, що підтверджують реальний характер здійснюваної господарської операції. Наявна інформація про сумнівність контрагентів позивача, а саме встановлена відсутність у останніх матеріально-технічних та інших засобів для здійснення господарської діяльності, в сукупності з формально складеною первинною документацією свідчать про правомірність висновків податкового органу щодо не підтвердження реального характеру здійснюваної господарської діяльності.

Постанову суду мотивовано тим, що під час судового розгляду справи підтверджено висновки податкового органу щодо протиправного заниження позивачем грошового зобовязання з ПДВ, що підлягає до сплати.

Не погодившись з постановою суду, Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество" подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 р. у справі № 804/9481/15, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги повністю повторюють правове обґрунтування заявлених позовних вимог. скаржник вказує на те, що наявність інформації про сумнівність контрагентів позивача, не може бути підставою для притягнення до відповідальності добросовісного платника податків.

Представниками сторін надано ґрунтовні пояснення щодо обставин по справі та підтримано позиції викладені в апеляційній скарзі та запереченнях до неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в період з 22.06.2015 року по 24.06.2015 року посадовими особами Лівобережної ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності ТОВ «ТД «Содружество» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість під час здійснення господарських відносин з ПП «Крістон» у липні 2014 року, з ТОВ «Сінтра Юг» у серпні 2014 року, з ПП «Абсолют Транс» за період з 01.09.2014 р. по 31.12.2014 р., з ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» за лютий 2015 року.

За результатами перевірки складено акт № 1182/22-04/34245231 від 26.06.2015р., яким зафіксовано виявлені перевіркою порушення, а саме: встановлено відсутність обєктів оподаткування та неможливість реального здійснення операцій за лютий 2015 року по ланцюгу: ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» - ТОВ «ТД «Содружество» - ТОВ «ТД «Зарниця» на суму 756 991, 7 грн., а також встановлено порушення п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 320 114, 8 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.07.2015 року, яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість на суму 460 707 грн., в тому числі за основним платежем на суму 307 138 грн., за штрафними санкціями на 153 569 грн.

Не погодившись з позицією податкового органу, вважаючи її протиправною та необґрунтованою позивач звернувся до суду.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів акту перевірки висновки податкового органу щодо протиправного формування податкового кредиту позивачем ґрунтуються на не підтвердженні належним чином реального характеру здійснення господарської діяльності.

Згідно до пояснень представника позивача спірну суму податкового кредиту позивачем сформовано по взаємовідносинам з: ПП «Крістон», ПП «Абсолют Транс» з приводу придбання послуг з транспортування товару та з ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» та ТОВ «Сінтра Юг» з приводу придбання товару (олія соняшникова металеві вироби).

Так, між ТОВ «ТД «Содружество» та ПП «Крістон» укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 29.01.2014 р. № 290101, згідно з яким, ПП «Крістон» взяло на себе зобовязання з організації здійснення товарно-транспортних перевезень товарів позивача в межах України. Суми податку на додану вартість, сплачені у складі вартості послуг, отриманих від ПП «Крістон» у липні 2014 року на суму 6 714, 98 грн., позивачем віднесено до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду.

Також ТОВ «ТД «Содружество» та ПП «Абсолют Транс» укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 01.08.2014 р. № 01/08, згідно з яким, ПП «Абсолют Транс» взяло на себе зобовязання з організації здійснення товарно-транспортних перевезень товарів позивача в межах України. Суми податку на додану вартість, сплачені у складі вартості послуг, отриманих від ПП «Абсолют Транс» у серпні-грудні 2014 року на загальну суму 54 118, 94 грн., віднесено позивачем до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду.

Між ТОВ «ТД «Содружество» (покупець) та ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» (продавець) укладено договір поставки від 24.02.2015 р. № 4, згідно умов якого, постачальник зобовязаний поставити, а покупець оплатити продукцію згідно специфікацій до цього договору, а саме: олію соняшникову нерафіновану.

Також, між ТОВ «ТД «Содружество» (покупець) та ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» (продавець) укладено договір поставки від 16.02.2015 р. № 58, згідно умов якого, постачальник зобовязаний поставити, а покупець оплатити продукцію згідно специфікацій до цього договору, а саме: металеві вироби.

Крім того, між ТОВ «ТД «Содружество» (покупець) та ТОВ «Сінтра Юг» (продавець) укладено договір поставки від 05.08.2014 р. № 240, згідно умов якого, постачальник зобовязаний поставити, а покупець оплатити продукцію згідно специфікацій до цього договору, а саме: металеві вироби.

На виконання умов даних договорів ТОВ «Сінтра Юг» у серпні 2014 року, згідно наданих первинних документів, поставлено на адресу позивача металеві вироби в асортименті на суму 183 212, 8 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 30 535, 47 грн.

Суми податку на додану вартість, сплачені у складі вартості товарів, отриманих від ТОВ «Сінтра Юг» у серпні 2014 року на загальну суму 183 212, 8 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 30 535, 47 грн., позивачем віднесено до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду.

Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПКУ України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відтак, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Із системного аналізу даних норм законодавства, суд приходить до переконання, що виключення зі складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних у контрагентів товарів (послуг), можливе лише за умови непідтвердження відповідними первинними документами здійснення таких господарських операцій.

Нормами Податкового кодексу України визначено, що необхідною та визначальною умовою для включення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість визначено факт придбання платником податку таких товарів із метою їх використання у господарській діяльності.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 44.2 ст. 44 ПК України, для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні передбачено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" чітко окреслена сфера дії Закону, яка поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством є бухгалтерський облік, а фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

У пунктах 3-4 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначається, що інформація, що міститься в прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку, в регістрах аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожними відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарської операції, прізвища та підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, первинні документи на паперових і машинозчитуваних носіях інформації для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Отже, для надання фактичної та юридичної сили і доказовості, первинні документи мають бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

Як слідує з матеріалів справи єдиною підставою для заниження податку на додану вартість є безпідставне віднесення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість на загальну суму 320 11,80 грн. є господарські операції позивача із ПП «Крістон», ПП «Абсолют Транс», ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» та ТОВ «Сінтра Юг».

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Як слідує з матеріалів справи між позивачем та ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» та ТОВ «Сінтра Юг» укладено договори купівлі-продажу, а з ПП «Крістон», ПП «Абсолют Транс» про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом.

На підтвердження здійснення господарських операцій в матеріалах справи містяться документи первинного обліку, а саме: видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, акти виконаних робіт.

Як вірно вказано судом першої інстанції, наявність у позивача документів які відповідно до вимог ПК України, є необхідними для формування податкового кредиту не є безумовною підставою для віднесення сум до податкового кредиту, у зв'язку з тим, що відомості, які містяться в таких податкових накладних неможливо ідентифікувати як такі, що призначені для використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Так, з досліджених матеріалів справи встановлено, що в наданих актах здачі-прийому робіт за своїм змістом є ідентичними з різницею у вартості наданих послуг, при цьому ціна наданих послуг по укладеному договору варіюється від 350 грн. до 6000 грн. і більше. Будь-яких зазначень щодо кілометражу, складності маршруту, великої кількості вантажу, або будь-яких інших обставин, що створюють різницю у наданих послугах матеріали справи не містять. Так само відсутні дані щодо встановлення одиниці виміру наданої послуги, яка б обумовлювала вартість придбаних транспортно-експедиційних послуг.

Представник позивача в судовому засідання не зміг надати обґрунтовані пояснення з приводу того, в чому полягає різниця наданих послуг та яким способом здійснювалось обчислення вартості цих послуг.

Нормами Податкового кодексу України визначено, що необхідною та визначальною умовою для включення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість визначено факт придбання платником податку таких товарів із метою їх використання у господарській діяльності.

Отже, право на включення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту виникає у платника податку за умови встановлення тієї обставини, що вартість придбаних товарів (робіт, послуг) підлягає віднесенню до складу валових витрат виробництва (обігу) за наявності податкової накладної, яка засвідчує факт поставки товару або надання послуги.

В той же час наявність у покупця податкової накладної не є безумовною підставою для віднесення таких сум ПДВ до податкового кредиту у разі, якщо наведені у таких документах відомості не відповідають дійсності внаслідок операцій які не мали реального виконання.

Положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачає не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

Відповідно до ст. 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документи мають силу первинних у випадку фактичного здійснення господарської операції, з огляду на що для визначення податкового кредиту, сплачені в ціні товару суми податку на додану вартість повинні бути фактично здійснені і підтверджені належними первинними документами, складеними у відповідності до законодавчих вимог і які відображають реальність господарської операції.

Крім того, оцінюючи реальність господарських операцій суд враховує наявність низки первинних документів, які відповідають вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", а саме: належних договорів на надання певних послуг, поставку товару, відповідних документів на підтвердження виконання таких договорів та звязку понесених витрат з господарською діяльністю підприємства, зокрема, актів виконаних робіт та інших додаткових документів, які передують підписанню цих актів в підтвердження конкретних обсягів, змісту наданих послуг, товарів, податкової накладної на оплату послуг, товарів, реальне подальше використання послуг, товарів у господарській діяльності та збільшення обсягів виробництва, продаж й конкретні результати від цього.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, визначено, що первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність у позивача договору, актів виконаних робіт, платіжних доручень, податкових накладних, виписаних ПП «Абсолют Транс» та ПП «Крістон» не є достатніми доказами здійснення відображених в цих документах операцій. Наявність у позивача первинних документів бухгалтерського обліку, що формально відповідають вимогам закону, не є безумовним підтвердженням реальності господарських операцій.

З актів виконаних робіт вбачається, що позивачу ПП «Абсолют Транс» та ПП «Крістон» транспортно-експедиційні послуги. Однак, як вбачається з матеріалів справи, в актах виконаних робіт (наданих послуг) чітко не зазначено, які саме послуги надано позивачу, місце та дату проведення робіт, а також не вказано, в чому полягав зміст наданих робіт. А отже, акти виконаних робіт не містять такого обов'язкового реквізиту, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», як зміст та обсяг господарської операції.

Позивачем не доведено документально, яким саме чином послуги було надано виконавцями; жодного документу, який би підтверджував фактичне виконання послуг, а тому такі документи не підтверджують надання позивачу послуг за вказаною господарською операцією.

Щодо придбання товарів у ТОВ «УПІ-Інтертрейдінг» та ТОВ «Сінтра Юг», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності реального характеру виконання укладених угод, оскільки судом не встановлено фактичне постачання придбаного товару.

Так, під час проведення перевірки та у ході розгляду справи в судді першої та апеляційної, позивачем не надано документів, які б засвідчували факт транспортування, зберігання товарів, сертифікати якості товару, а у всіх товарно-транспортних накладних, які додані до адміністративного позову, заповнено не всі необхідні графи - зазначено лише дату складення, хто є замовником, виконавцем, пункт навантаження та розвантаження, решту необхідних реквізитів товарно-транспортної накладної не вказано, оскільки не зазначено транспорт, яким здійснюється перевезення, особу водія, не деталізовано характеристики товарно-матеріальних цінностей, не зазначено вид перевезень тощо. Не надано сертифікати якості на придбану продукцію металовироби за переліком згідно специфікацій, та олію соняшникову нерафіновану, не надано акти приймання та оприбуткування придбаних ТМЦ на складі. Таким чином, будь-які документи що підтверджують рух придбаних ТМЦ від постачальника до покупця до суду не надано.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що первинні, які додані позивачем до адміністративного позову складені з порушенням та не підтверджують факт надання (виконання) транспортно-експедиційних послуг та придбання товарів для позивача.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Перевіряючи реальність здійснення господарських операцій, суд з'ясовує чи мали місце фактичний рух активів або зміни у власному капіталі/зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю.

Отже, наявність податкових накладних дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту, але не є вичерпною. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися/надавалися, то придбання таких товарів або послуг не відбулося. Відповідно і право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права придбання товарів (надання послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Як встановлено колегією суддів, позивачем не надано доказів щодо отримання замовленого товару. Тому наявність у позивача первинних документів бухгалтерського обліку, що формально відповідають вимогам закону не є безумовним підтвердженням реальності господарських операцій, здійснених з вказаними контрагентами, оскільки матеріалами справи не підтверджено фактичне отримання товару та послуг.

Щодо доводів скаржника про індивідуальну відповідальність платника податків за порушення податкового законодавства колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали перевірок контрагентів позивача, яким визнано фіктивність господарської діяльності контрагентів позивача не розглядались судом першої інстанції як доказ протиправності дій позивача і відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд враховує й інші наявні докази у справі, які не дають можливість встановити реальність господарських операцій з вказаними контрагентами.

На підставі наведеного, оцінюючи усі наявні у матеріалах справи докази та надані сторонами пояснення щодо обставин справи, колегія суддів вважає, що висновки податкового органу, викладені в акті перевірки та прийняте на їх основі податкове повідомлення-рішення є правомірним та не спростованими позивачем в ході судового розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення , а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 р. у справі № 804/9481/15 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2016 р. у справі № 804/9481/15 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко