Справа № 826/10901/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2016 року 12:00 № 826/10901/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представників позивача - Єфімова Т.В.,

представника відповідача - Панасенко І.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, скасування припису, мотивуючи позовні вимоги тим, що житловий будинок по вул.. Коперника, 7 є щойно виявлений об'єкт культурної спадщини, а тому дія п.14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на нього не поширюється. На думку позивача, висновки відповідача про необхідність усунення порушень, які стосуються об'єкта, який не має статусу пам'ятки суперечить Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та статті 19 Конституції України.

Крім того, представник позивача зазначив, що виданню припису або розпорядженню щодо усунення порушень вимог законодавства, обов'язково передує проведення заходу державного контролю (нагляду), а враховуючи, що Департаментом культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) спрямованих на виконання повноважень, передбачених ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» щодо здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону законодавства у сфері охорони культурної спадщини з боку відповідача не проводилось, вимога, адресована ПАТ «ХК «Київміськбуд» щодо демонтажу металевої консольної ферми, яка знаходиться на сусідньому із щойно виявленим об'єктом культурної спадщини по вул. Коперника, 7 м. Києва, є безпідставною та підлягає скасуванню.

У позовній заяві позивач просить суд: визнати протиправними дії Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та скасувати припис Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 27.01.2016 року №284/П.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки встановлення залізобетонного суцільного покриття консольного типу (козирок) над його будинком прямо порушує норми встановлені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами щодо охорони прав власності громадян.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Управлінням збереження історичного середовища та охорони об'єктів культурної спадщини Департаменту 27.01.2016 року прийнято припис №284/7, яким встановлено, що будинок житловий по вул. Коперника, 7 є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини на підставі наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11, розташовується у Центральному історичному ареалі міста Києва, що підтверджується рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804.

Спеціалістами відділу інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду Департаменту культури проведено огляд зазначеного будинку, за результатами якого встановлено, що будівля перебуває у незадовільному стані. На фасаді наявні вертикальні та горизонтальні тріщини, частково пошкоджено архітектурні елементи. На стінах та стелі внутрішніх приміщень будинку наявні вертикальні та горизонтальні тріщини, пошкодження тинькування. На тріщинах встановлено «маяки», які мають пошкодження цілісності, що свідчить про наявність динаміки змін дефектів несучих конструкцій будинку.

Біля об'єкту культурної спадщини за вказаною адресою проводяться роботи з будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом. На фасаді новобудови, з боку об'єкта культурної спадщини на рівні 2-3 поверху встановлено металева консольна ферма, яка нависає над дахом будинку та створює небезпеку зазначеному об'єкту культурної спадщини.

З метою усунення виявлених порушень Департамент культури вимагає надати до Департаменту культури письмові пояснення щодо влаштування та призначення зазначених конструкцій. Демонтувати вищевказані конструкції.

Незгода позивача з діями відповідача щодо складення припису, необхідність скасування даного припису як протиправного, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Статтею 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Правові засади здійснення охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища регулюються Законом.

Охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ від 08.06.2000 р. (далі - Закон №1805-ІІІ).

Об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою.

Згідно частини першої ст. 3 Закону №1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Органи охорони культурної спадщини зобов'язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам'ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини, на виконання статті 30 Закону.

Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує як найменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Відповідно до ст. 1 Закону №1805-ІІІ об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Щойно виявлений об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об'єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Наведене свідчить, що всі об'єкти культурної спадщини мають два процесуальних стани: пам'ятки - ті що занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України чи на які поширюється дія п. 3 Прикінцевих положень Закону та щойно виявлені об'єкти культурної спадщини - ті що вивчаються компетентними особами на наявність предмету охорону, які в подальшому можуть стати пам'ятками. Однак в обох випадках такі об'єкти охороняються відповідно до вимог Закону.

З матеріалів справи вбачається, що будинок житловий, що знаходиться за адерсою: вул. Коперника, 7 у Шевченківському районі м. Києва, є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини архітектури та містобудування відповідно до наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11 та розташовується у Центральному історичному ареалі міста Києва на підставі рішення Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, а відтак охороняється відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини».

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснює будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом.

Проведення будівельних робіт на суміжній земельній ділянці негативно впливає на технічний стан щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що було повідомлено Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, у вигляді листа, в частині необхідності проведення перевірки вказаного суб'єкта щодо дотримання вимог ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Вищезазначені факти підтверджуються результатами огляду об'єкта культурної спадщини спеціалістами Департаменту та актом огляду з доказами фотофіксації від 27.01.2016 року, що наявні в матеріалах справи.

Наведене спростовує доводи позивача про відсутність акту огляду об'єкта культурної спадщини.

Позивач стверджує, що отримавши дозвіл на виконання будівельних робіт від 26.07.2012 за №КВ7, виконав всі законодавчі вимоги в частині будівництва.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок.

Як повідомив відповідач, відповідно до містобудівних умов та обмежень, доданих позивачем до позовної заяви, виданих Головним управлінням містобудування та архітектури ВО КМР (КМДА) від 06.12.2012 №16312/0/18-1/009-12 розділом 5 та 12 визначено вимоги щодо охорони культурної спадщини, серед яких зазначено, що об'єкт будівництва знаходиться в Центральному історичному ареалі міста Києва, відповідно до рішення Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, а тому необхідно розробити, погодити та затвердити історико-містобудівне обґрунтування згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318; рекомендовано отримати рекомендації архітектурно-містобудівної ради з питань планування та використання території у межах історичного ареалу і зон охорони пам'яток на виконання ст. 20 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VІ; проектну документацію узгодити з органом охорони культурної спадщини м. Києва та Міністерством культури України.

Станом на 14.09.2016 в Департаменті відсутнє історико-містобудівне обґрунтування та проектна документація подана позивачем на погодження.

Статтею 6-1 Закону визначено, що набуття суб'єктом господарювання права на провадження будь-яких дій щодо здійснення господарської діяльності на об'єктах культурної спадщини за декларативним принципом забороняється.

Оскільки позивачу відомо про проведення будівництва в межах Центрального історичного ареалу м. Києва, то його твердження про правомірність будівництва на підставі дозволу на проведення будівельних робіт не відповідає дійсності та законодавству у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-ІІІ до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам'ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.

Згідно до ч.ч.1,2 ст. 30 Закону №1805-ІІІ органи охорони культурної спадщини зобов'язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам'ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Приписи органів охорони культурної спадщини є обов'язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Стосовно доводів позивача про неправомірність проведення перевірки в рамках Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», суд зазначає, що фактично Департамент не проводив перевірку позивача, як юридичної особи, а лише здійснив огляд об'єкта культурної спадщини з метою встановлення факту дотримання законодавства про охорону культурної спадщини посадовими особами позивача.

Департамент в рамках повноважень, наданих статтями 6 та 44 Закону здійснює контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини, забезпечує захист об'єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження шляхом проведення огляду стану об'єктів культурної спадщини, а не їх власників (користувачів).

Таким чином, Департамент фактично здійснює перевірку належного утримання та використання об'єктів культурної спадщини, а не господарської діяльності їх власників, користувачів або замовників робіт на таких об'єктах.

Як вбачається з листа №5113/0/20-16 від 09.08.2016 року Державної регуляторної служби України, остання вважає безпідставним застосування норм Закону про нагляд (контроль) під час здійснення органами охорони культурної спадщини у порядку та межах компетенції, визначених Законом, заходів щодо охорони культурної спадщини.

Аналогічна правова позиція визначена в листі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №3632-06/25280-06 від 09.08.2016 року, в якому зазначено, що охорона об'єктів культурної спадщини шляхом проведення перевірок характерних властивостей об'єктів культурної спадщини має здійснюватися відповідно до Закону про охорону; державний нагляд (контроль) за видами господарської діяльності має здійснюватися відповідно до Закону про контроль.

За таких обставин, висновки позивача про незаконність проведення перевірки та порушення норм Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» в частині не виконання його вимог не відповідають дійсності, оскільки Департамент не перевіряв діяльність самого підприємства позивача, а тому всі зауваження позивача щодо необхідності попереднього погодження огляду та оформлення документів за результатами огляду згідно вимог зазначених позивачем не обґрунтовані.

Крім того, вказаний закон не передбачає надання можливості підприємствам, установам, організаціям порушувати та не виконувати вимоги діючого законодавства про охорону об'єктів культурної спадщини.

Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку про правомірність вчинення відповідачем оскаржуваних дій та прийняття припису №284/П від 27.01.2016 року, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки у позивача на момент проведення огляду вказаного об'єкту культурної спадщини відсутній дозвіл на проведення робіт на пам'ятках місцевого значення, не укладено охоронний договір, що свідчить про порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Відповідно до ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності оскаржуваного припису та вчинених дій виконав у повному обсязі.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Зважаючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю, підстави для присудження на користь позивача здійснених судових витрат, з урахуванням вимог ст. 94 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов