Справа № 826/13623/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Прокуратура Голосіївського району м. Києва, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Прокуратура Голосіївського району м. Києва, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем 1/3 квартири АДРЕСА_1. 25 жовтня 2004 року, на зазначену квартиру накладено обтяження (арешт) на підставі Листа Прокурора Московського району м. Києва та зареєстровано Першою Київською державною нотаріальною конторою. Протягом 2013 року батьком позивача - ОСОБА_6 було направлено до Першої Київської державної нотаріальної контори та Прокуратури Голосіївського району м. Києва запити щодо підстав накладення арешту на зазначене майно та його реєстрації. На думку позивача, наявність незаконного арешту на квартиру, що є складовою частиною спадкового майна, є порушенням його прав та унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмововлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що за змістом Свідоцтві про право власності на житло № 6323, виданого 09 лютого 1994 року Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації, власниками квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 його син ОСОБА_6, отримав у спадщину 1/3 квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Київською нотаріальною конторою 19 січня 1996 року № 6-153, копія якого наявна в матеріалах справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, а спадкоємцем її майна за заповітом був її син ОСОБА_6.

При оформленні батьком позивача - ОСОБА_6 спадщини, він отримав Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався, що 25 жовтня 2004 року на квартиру накладено обтяження (арешт) на підставі листа Прокурора Московського району м. Києва № 3-К від 24.02.1998 року та зареєстровано в Першій Київській нотаріальній конторі за реєстровим номером 3-891.

Батько позивача - ОСОБА_6 з метою отримання інформації щодо причин накладення арешту на зазначене вище майно звернувся до відповідача та третіх осіб - Першої Київської державної нотаріальної контори та Прокуратури Голосіївського району м. Києва з відповідними запитами.

Листом Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2013 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 16), рекомендовано батьку позивача - ОСОБА_6 звернутись до органу або посадової особи, якими встановлено обтяження для вирішення питання про винесення процесуального документу, на підставі якого проводиться державна реєстрація припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Листом Першої Київської нотаріальної контори від 06 листопада 2013 року № 9840/02-32, копія якого також наявна в матеріалах справи (а.с. 17), повідомлено батька позивача ОСОБА_6, що відповідно до номенклатури справ державної нотаріальної контори за 1998 рік, термін зберігання розпоряджень по накладенню та зняттю заборон - 3 роки, у зв'язку з зазначеним надати запитувану інформацію неможливо.

Листом Прокуратури Голосіївського району м. Києва від 06 грудня 2013 року №51/825-13 (3107с-19), копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 18), повідомлено батька позивача - ОСОБА_6, що спірне обтяження на зазначену квартиру нею не накладалось, відповідно у неї і відсутні документи щодо підстав накладення такого обтяження. За таких обставин підстави для зняття обтяження на зазначену квартиру відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 частини другої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта і відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, зокрема, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

А згідно з частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) №1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15 за позовом до Президента України Порошенка П.О., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про визнання незаконним акта Президента України, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

За змістом постанови Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року № 21-1115во10 у справі за позовом Акціонерного товариства «Санофі-Авентіс Франція» до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи: Державне підприємство «Державний фармакологічний центр Міністерства охорони здоров'я України», Відкрите акціонерне товариство «Фармак», Компанія «Мілі Хелскере Лімітед», Компанія «Новахім Індастріз Лімітед» про визнання протиправними та скасування рішень, відповідно до статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Судом першої інстанції встановлено, що за змістом адміністративного позову наявність незаконного арешту на квартиру, що є складовою частиною спадкового майна, є порушенням прав позивача та унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину. Позивач в обґрунтування адміністративного позову посилається на обставини, що склались відносно його померлого батька - ОСОБА_6, проте, будь-які докази звернення позивача до відповідача та прийняття відповідачем рішення із зазначеного питання, яке порушує саме його права та інтереси, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем в спірних правовідносинах обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 21.12.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.