Справа № 816/1935/16
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 р. Справа № 816/1935/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2016р. по справі № 816/1935/16

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання незаконною постанови,

ВСТАНОВИЛА

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулись до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просили суд визнати незаконною постанову від 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження №51759044 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року вказаний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження №51759044.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Позивачі, частково не погодившись з мотивувальною частиною постанови, подали апеляційну скаргу, в якій просять змінити мотивувальну частину постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року шляхом вилучення з мотивувальної частини оскаржуваної постанови неправильне посилання на 31.08.2016 року, як на день здійснення платежу за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10), та зазначити днем здійснення платежу за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) - 08.09.2016 року, коли грошові кошти фактично надійшли на банківські рахунки позивачів.

Позивачі надали письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду першої інстанції, просили залишити її без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції 12.12.2016 року не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із його зайнятістю у судовому засіданні у Господарському суді Луганської області.

Колегія суддів, вирішивши надане письмове клопотання представника відповідача, визнала за можливе завершити апеляційний розгляд справи за відсутності представника відповідача, оскільки Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є суб'єктом владних повноважень, коло осіб для представлення повноважень якого чинним законодавством не обмежено, а зазначена відповідачем обставина неможливості забезпечення представника відповідача не визнана поважною.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Представники позивачів в судове засідання апеляційної інстанції також не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Згідно ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.06.2016 Європейським судом з прав людини (далі - Суд) ухвалено рішення у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України", відповідно до пункту 3 резолютивної частини якого: упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам спільно такі суми, що мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: 12000 (дванадцять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди та додатково будь-який податок, що може нараховуватись; 34,60 (тридцять чотири євро шістдесят центів) євро компенсації судових та інших витрат та додатково будь-який податок, що може нараховуватись.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бойка О.М. від 22.07.2016 відкрито виконавче провадження №51759044 з виконання зазначеного рішення.

04 серпня 2016 року відповідачем одержано заяву ОСОБА_2 про виплату відшкодування за рішенням Суду, зазначена заява містила реквізити для оплати, копію паспорту, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру та довідку з ПАТ КБ «Приватбанк».

29 серпня 2016 року державний виконавець надіслав до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України заяву про перерахування коштів стягувачам за вих. №580-20.1/11.

30 серпня 2016 року Міністерством юстиції України складено платіжне доручення №3318 про перерахування на депозитний рахунок Міністерства коштів у розмірі 342635,44 грн. з рахунків Державної казначейської служби України.

31 серпня 2016 року дане платіжне доручення одержане та виконане Державною казначейською службою України шляхом перерахування коштів на депозитний рахунок Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

02 вересня 2016 року кошти рівними частинами (по 171317,72 грн.) з депозитного рахунку Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перераховані на розрахункові рахунки стягувачів в установі банку.

Грошові кошти фактично надійшли на розрахункові рахунки стягувачів 08 вересня 2016 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бойка О.М. від 13.09.2016 року виконавче провадження №51759044 закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", пункту 5 статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Не погодившись з даним рішенням державного виконавця, стверджуючи про недоотримання відшкодування за рішенням Суду загалом у повному обсязі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що державний виконавець належним чином не пересвідчився щодо повного виконання рішення Суду та передчасно виніс спірну постанову про закінчення виконавчого провадження №51759044. Водночас, у мотивувальній частині рішення суд зауважує, що у спірних відносинах датою здійснення платежу буде 31.08.2016 - дата одержання та проведення Державною казначейською службою України платежу за платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 30.08.2016 №3318 та відхиляє як необґрунтовані твердження позивачів про те, що датою здійснення платежу за рішенням Суду слід вважати 08.09.2016 - дату фактичного надходження коштів на їх розрахункові рахунки у банках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог по суті, проте вважає необхідним частково змінити мотивувальну частину рішення щодо дня фактичного виконання рішення Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10), виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, урегульовано Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Зі змісту оскаржуваної постанови від 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження №51759044 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) вбачається, що її винесено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон України №606-XIV).

За приписами пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 50 Закону України №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, стаття 49 Закону України №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми статті 50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Разом з тим, постанова про закінчення виконавчого провадження містить посилання на те, що рішення суду виконано у повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Однак, за Рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) стягувачам мала бути виплачена компенсація у загальному розмірі 12034,60 євро, що мали бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Згідно з частиною четвертою статті 8 та частин першої і третьої статті 9 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Якщо встановити місцеперебування (місцезнаходження) Стягувана - фізичної особи неможливо, а також у разі смерті Стягувана - фізичної особи чи реорганізації або ліквідації Стягувана - юридичної особи сума відшкодування перераховується на депозитний рахунок державної виконавчої служби. Аналогічна процедура застосовується у випадку, передбаченому частиною другою етапі 7 цього Закону, тобто неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування. Протягом трьох днів з моменту перерахування на депозитний рахунок державної виконавчої служби суми відшкодування державна виконавча служба повідомляє про це Стягувала.

Таким чином, з аналізу вищезазначених положень Закону України від 23.02.2006 року №3477- ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вбачається, що виплата відшкодування здійснюється двома способами: списанням коштів на вказаний Стягувачем банківський рахунок; в усіх випадках, коли відомості щодо банківського рахунку Стягувана відсутні (неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування, неможливість встановлення місцеперебування (місцезнаходження) Стягувана, смерть Стягувана - фізичної особи чи реорганізації або ліквідації Стягувана - юридичної особи), перерахуванням суми відшкодування на депозитний рахунок державної виконавчої служби з повідомленням про це Стягувана протягом трьох днів з моменту перерахування.

Отже, вищезазначеними нормами Закону встановлено, що виплату відшкодування слід вважати здійсненою належним чином, якщо грошові суми відшкодування були надані в розпорядження стягувача, тобто під його контроль: прямий (коли гроші перераховано на його банківський рахунок) або непрямий (наприклад, коли гроші доступні для стягнення з рахунку відповідального органу за вимогою заявника, та заявник був належним чином і максимально швидко поінформований про це).

Колегія суддів зауважує, що наведені положення також відповідають практиці Комітету Міністрів Ради Європи, відповідно до якої виплата вважається здійсненою належним чином як тільки справедливу сатисфакцію було надано в розпорядження отримувача, тобто під його контроль.

При цьому, враховуючи зміст резолютивної частини рішення Європейського суду з прав людини, де зазначено, що до сум присуджених Європейським судом з прав людини коштів додатково має бути сплачений будь-який податок, що може нараховуватись, потрібно виходити із закладеної в цьому головної ідеї необхідності збереження економічної цінності присуджених Європейським судом з прав людини сум справедливої компенсації, яку стягувач має отримати без покладення на нього тягаря понесення будь-яких інших витрат, окрім сплати банківських послуг за проведення цієї операції. Тому саме на державу-відповідача за рішенням Європейського суду з прав людини має покладатися ризик несприятливих наслідків, пов'язаних з інфляцією, курсовим коливанням тощо в період здійснення виплати відшкодування.

Водночас, як достовірно було встановлено судом першої інстанції, заяви позивачів з реквізитами банківських рахунків для перерахування належних їм грошових сум справедливої сатисфакції за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) були одержані Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 04.08.2016 року та 29.08.2016 року за вих. №580-20.1/11 були надіслані державним виконавцем до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України.

Тобто, всупереч вимогам частини четвертої статті 8 Закону України від 23.02.2006 року №3477- ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" за наявності вказаних стягувачами банківських рахунків для перерахування належних їм грошових сум справедливої сатисфакції Міністерством юстиції України 30.08.2016 року було складено платіжне доручення №3318 про перерахування коштів у розмірі 342635,44 грн., замість банківських рахунків позивачів на депозитний рахунок Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яке 31.08.2016 року було одержане та виконане Державною казначейською службою України.

Так, безпосередньо позивачам грошові кошти перераховувалися вже згідно з платіжними дорученнями від 02.09.2016 року № 5570 і № 5571 у розмірі по 171317,72 грн. на користь кожного, які були зараховані на їх банківські рахунки, а отже надійшли у фактичне розпорядження стягувача, тобто під прямий контроль, лише 08.09.2016 року.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у спірних відносинах "днем здійснення платежу" буде 31.08.2016 року - дата одержання та проведення Державною казначейською службою України платежу за платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 30.08.2016 року №3318, оскільки за вказаним платіжним дорученням грошові кошти перераховувалися не на банківські рахунки позивачів, які були відомі і відповідачеві, і Міністерству юстиції України, а на депозитний рахунок Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, колегія суддів приходить до такого висновку, оскільки присуджені позивачам за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) грошові суми фактично надійшли на їх банківські рахунки лише 08.09.2016 року, то саме цю дату слід вважати належним "днем здійснення платежу", про який йдеться в цьому рішенні.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 11 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Тому формальне отримання від Державної казначейської служби України підтвердження списання відшкодування за рішенням Європейського суду з прав людини без фактичної перевірки повноти його виконання не могло бути легітимною підставою для державного виконавця для закінчення виконавчого провадження, оскільки за змістом приписів частини п'ятої статті 8 Закону України від 23.02.2006 року №3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підставою для закінчення виконавчого провадження є сукупність юридичних фактів: підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині рішення.

Оскільки рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) було зазначено про стягнення на користь позивачів 12034,60 евро, що мали бути конвертовані в національну валюту гривню за курсом на день здійснення платежу, чого у зв'язку із валютним коливанням не відбулося, то за таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України належним чином не пересвідчився щодо повного виконання вказаного рішення та передчасно виніс спірну постанову про закінчення виконавчого провадження №51759044.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини застосовуються судами України при розгляді справ, наряду з Конвенцією (Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), як джерело права.

Доводи апеляційної скарги відповідача правильність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивачів щодо необхідності зміни оскаржуваної постанови.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, але у зв'язку з помилковим застосуванням норм матеріального права невірно визначив дату, яку слід вважати днем здійснення платежу за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10), що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни ухваленої у справі постанови суду першої інстанції в цій частині, шляхом зазначення днем здійснення платежу 08.09.2016 року - день фактичного надходження грошових коштів за рішенням суду на банківські рахунки позивачів.

Керуючись ст.ст.41 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 201, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду 03.11.2016 по справі №816/1935/16 змінити, вказавши у мотивувальній частині постанови дату здійснення платежу за рішенням Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року справі "ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти України" (заява №20142/10) - 08.09.2016 року, тобто день фактичного надходження коштів на розрахункові рахунки позивачів.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду 03.11.2016 по справі №816/1935/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бегунц А.О.
Судді(підпис) (підпис) Старостін В.В. Рєзнікова С.С.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 16.12.2016 р.