Справа № 2а-673/08/1370
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року Справа № 876/5556/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Попка Я.С.,
з участю секретаря судового засідання Джули В.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Борківського О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового забезпечення та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Служби безпеки України, у якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність Служби безпеки України щодо невиплати грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року, стягнути з Служби безпеки України грошове забезпечення за період з 01 грудня 2007 року по 30 вересня 2008 року з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 161599,50 грн. і грошову компенсацію за весь час затримки виплати грошового забезпечення у розмірі 555698,40 грн.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2016 року позов задоволений частково: стягнуто з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року в розмірі 60402 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 оскаржив постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права; суд першої інстанції не з`ясував належним чином всіх обставин, які мають значення для справи; постанова є незаконною і необґрунтованою. Просить скасувати постанову суду і прийняти нову постанову.
В апеляційній скарзі зазначає, що при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції були проігноровані висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 15.03.2016 року щодо його права на грошового забезпечення з урахуванням індексу інфляцїї та компенсацію за весь час його невиплати. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції зробив безпідставні висновки про неотримання грошових коштів у зв`язку з бездіяльністю ОСОБА_1 щодо її отримання.
В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.
Представник відповідача заперечив апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов в частині стягнення з відповідача грошового забезпечення за період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року, виходив з того, що у день звільнення відповідачем не здійснено виплату всіх сум, що належали ОСОБА_1 . Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про компенсацію неотриманого грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що кошти не отримані ОСОБА_1 з його вини, а тому немає підстав для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, вважає їх такими, що зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не встановив всіх обставин, які мають значення для вирішення даного спору і зробив висновки, що не відповідають встановленим обставинам.
Як встановлено апеляційним судом, позивач ОСОБА_1 просить стягнути із Служби безпеки України в його користь грошове забезпечення за період проходження ним служби у СБУ з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року. З 30.09.2008 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби за службовою невідповідністю. З позовом про нарахування та виплату йому грошового забезпечення ОСОБА_1 звернувся у квітні 2008 року.
Аналізуючи обґрунтованість позовних вимог і право позивача на грошове забезпечення апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.1 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що Служба безпеки України державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 19 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що кадри Служби безпеки України складають, зокрема, співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про Службу безпеки України» умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством.
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( далі Закон №2232-ХІІ ) встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом та відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року затверджений Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, у вступній частині якого зазначено, що вказаний Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України, війська Цивільної оборони України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року затверджений Дисциплінарний статут Збройних Сил України, у вступній частині якого вказано, що цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу. Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України, війська Цивільної оборони України та інші військові формування, створені відповідно до законів України.
Оскільки позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який проходив військову службу у Службі безпеки України, то спірні відносини регулюються як Конституцією України, так і спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Службу безпеки України», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 р. №1262/2007 (далі - Положення №1262/2007), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 (далі-Інструкція) та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців певні обов`язки.
Статтею 16 цього ж Статуту передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Статтею 4 цього Статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Наказом СБУ № 35/ДСК від 23.01.2008 року «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру » регламентовано виплату грошового забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців.
Відповідно до вимог п.1.4. Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ грошове забезпечення виплачується військовослужбовцям, які: займають посади військовослужбовців в органах, підрозділах, закладах та установах СБ України; проходять службу (навчаються) у навчальних закладах СБ України у складі вищих навчальних закладів; перебувають у діючому резерві; перебувають у розпорядженні відповідних начальників органів, підрозділів, закладів та установ СБУ.
Пунктом 1 Положення №1262/2007 передбачено, що під час проходження військової служби здійснюються: виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби; призначення на військові посади і переміщення по службі; підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації; присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях; проведення атестування; надання відпусток.
Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 передбачений механізм реалізації вимог Положення №1262/2007, а також визначено, що застосування вимог Положення №1262/2007 до військовослужбовців здійснюється рішеннями начальників, яким надано таке право Положенням і наказами Служби безпеки України. Ці рішення оформляються наказами по особовому складу, які підписуються керівництвом Служби безпеки України, або керівниками підрозділів Центрального управління, регіональних органів, органів військової контррозвідки, навчальних, наукових, науково-дослідних та інших закладів, установ Служби безпеки України та Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України.
Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, пояснень сторін, позивач ОСОБА_1 у період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року не виконував обов`язки військової служби.
З ухвали Вищого адміністративного суду України від 15.03.2016 року, як судового рішення, у якому встановлені обставини, що не підлягають доказуванню, вбачається що Наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України від 29 вересня 2008 року № 1287-ос «Про накладення дисциплінарного стягнення на полковника ОСОБА_1 » за неодноразові порушення військової дисципліни, що виразились у недотриманні Військової присяги, взятих на себе зобов`язань працівника Служби безпеки України, невиконанні ст. 68 Конституції України, статей 11, 16, 37, 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 47 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за службовою невідповідністю згідно п. «є» ст. 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Наказом № 1291-ос від 30 вересня 2008 року по особовому складу полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби по управлінню Служби безпеки України у Львівській області за підп. «б» п. 61 та підп. «е» п. 63 Положення в запас Збройних Сил України.
Вищим адміністративним судом в ухвалі від 15.03.2016 року ( арк.арк.125-137, том 16 ) зроблено висновок, що звільнення з військової служби ОСОБА_1 відбулося у зв`язку з порушенням позивачем військової дисципліни, навмисного невиконання наказів Служби безпеки України №79-ос від 23.01.2008 року та від 28 травня 2008 року №738-ос внаслідок неналежного виконання ним обов`язків військової служби та недотримання нормативних актів.
Наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України № 79-ос від 23 січня 2008 року полковника ОСОБА_1 призначено консультантом (з оперативних питань) сектору внутрішньої безпеки в Запорізькій області (з дислокацією у м. Запоріжжя) по посаді начальника сектору внутрішньої безпеки Управління зі збереженням розміру грошового забезпечення відповідно до підп. «б» п. 44 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.
28 травня 2008 року наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України № 738-ос позивача ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області по посаді начальника сектору внутрішньої безпеки відповідно до підп. «б» п. 48 Положення.
Таким чином, як встановлено вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 вищезазначені накази не виконав, до місця служби не прибув та про причини нез`явлення до місця служби керівництво не повідомив.
Висновком службового розслідування, затвердженого 27 вересня 2008 року заступником Голови Служби безпеки України, встановлені факти навмисного невиконання ОСОБА_1 наказів Служби безпеки України від 23 січня 2008 року № 79-ос та від 28 травня 2008 року № 738-ос внаслідок неналежного виконання ним обов`язків військової служби та нехтування положеннями ст. 68 Конституції України (щодо зобов`язання кожного неухильно додержуватись Конституції України та законів України), порядком і правилами, встановленими статтями 11, 16, 37, 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якими військовослужбовців зобов`язано непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, беззастережно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, наказів, інструкцій та положень, а також вимога п. 47 Положення (щодо дотримання термінів прибуття до нового місця служби).
Таким чином, на підставі вищенаведеного апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки у період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року позивач ОСОБА_1 не займав посади військовослужбовця в органах, підрозділах, закладах та установах СБ України; не виконував обов`язки військової служби у Службі безпеки України, то підстав для нарахування йому грошового забезпечення у цей період не було.
Як зазначив Конституційний суд у своєму рішенні від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013 конституційне право громадянина на працю реалізується шляхом забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за здійснену працю.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За аналогією апеляційний суд зазначає, що нарахування грошового забезпечення ( грошової винагороди за працю ) включає в себе таку передумову як виконання роботи, зокрема, у даному випадку, виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених військовослужбовцю за посадою, чого у даному випадку не відбулося.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що він виконував обов`язки військовослужбовця СБУ у спірний період, за який він просить стягнути грошове забезпечення, а відповідачем доведено відсутність правових підстав для нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати грошового забезпечення протиправною та відмову у задоволенні позову.
Оскільки відсутні підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , то відсутні підстави для компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з невиплатою такого грошового забезпечення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 безпідставно покликається в обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги на норми Кодексу законів про працю України.
Норми Кодексу законів про працю України не можуть застосовуватись до військовослужбовців ( зокрема, і Служби безпеки України ), оскільки проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством, наведеним апеляційним судом вище у даній постанові.
Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
З врахуванням того, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової, якою в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Керуючись ст.ст.160, 195,196,198,202,205,207, 212, 254 КАС України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2016 року у справі № 2а-673/08/1370 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Служби Безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошового забезпечення та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л.П. Іщук

Судді Т.В. Онишкевич

Я.С. Попко

Постанова складена в повному обсязі 19 грудня 2016 року