Справа № 2а/1570/5597/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ К/9991/14456/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді: Бившевої Л.І.,

суддів: Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року

у справі № 2а/1570/5597/2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цитрус Дискаунт» (далі - ТОВ «Цитрус Дискаунт», товариство)

до Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси (далі - ДПІ у Приморському районі міста Одеси, ДПІ)

за участю Прокуратури Приморського району міста Одеси (далі - Прокуратура)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2011 року ТОВ «Цитрус Дискаунт» звернулось до суду з позовом до ДПІ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05 липня 2011 року № , яким товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на 1094371,90 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1,00 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року, позов ТОВ «Цитрус Дискаунт» задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ від 05 липня 2011 року № про застосування до ТОВ «Цитрус Дискаунт» суми податкових зобов'язань за основним платежем 1094371,90 грн. та штрафними санкціями - 1,00 грн.

У касаційній скарзі ДПІ у Приморському районі міста Одеси, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для збільшення позивачу грошових зобов'язань з ПДВ із застосуванням штрафних (фінансових) санкцій, з приводу правомірності яких виник спір, слугував висновок контролюючого органу, викладений в акті невиїзної документальної перевірки ТОВ «Цитрус Дискаунт» щодо підтвердження господарських відносин з ТОВ «ЗТ» за січень 2011 року від 10 травня 2011 року, про порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України внаслідок безпідставного збільшення суми податкового кредиту на 1094371,90 грн. за податковими накладними, виписаними ТОВ «ЗТ».

Висновок ДПІ про порушення позивачем порядку ведення податкового обліку обґрунтований тим, що господарські операції між позивачем та ТОВ «ЗТ» не мають реального характеру, правочини між цими особами є нікчемними. При цьому ДПІ посилається на податкову інформацію щодо господарської діяльності ТОВ «ЗТ». Так, згідно з висновком акту від 07 квітня 2011 року № 574/23-5/32696695 «Про неможливість проведення документальної перевірки суб'єкта господарювання ТОВ «ЗТ» щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами у січні 2011 року» угоди ТОВ «ЗТ» з контрагентами за січень 2011 року мають ознаки нікчемності, оскільки у ТОВ «ЗТ» відсутні необхідні умови для досягнення результатів господарської діяльності в силу відсутності основних фондів, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень транспортних засобів тощо.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про неправомірне донарахування позивачу грошових зобов'язань з ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковим повідомленням - рішенням від 05 липня 2011 року № , оскільки позивачем підтверджено первинними документами реальність господарських операцій з придбання товарів у ТОВ «ЗТ», фінансові показники яких позивач включив до податкового обліку, збільшивши суми податкового кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до абзаців 1 - 3 п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу (пп. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

За змістом наведених норм право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений п. 201.11 ст. 201 Податкового кодексу України) сум ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 22 вересня 2008 року між ТОВ «ЗТ» (продавець) та ТОВ «Цитрус Дискаунт» (покупець) укладено договір № 01/09 про поставку терміналів мобільного зв'язку, запчастин та комплектуючих до них, аксесуарів в асортименті. За умовами вказаного договору кількість, асортимент та вартість продукції, що передається обумовлюється у заявці та зазначається у рахунках-фактурах, видаткових накладних (а.с. 53-54 т. 1), поставка продукції здійснюється на умовах EXW (склад продавця) протягом 60 календарних днів з моменту передоплати партії продукції, транспортування здійснюється покупцем самостійно. Додатковими угодами, укладеними між сторонами від 12 жовтня 2009 року та 30 листопада 2011 року до договору поставки від 22.09.2008 року № 01/09, змінено умови поставки (продукція передається продавцем покупцю на умовах EXW (склад продавця)) та строк дії договору (строк договору продовжено до 31 грудня 2011 року). На виконання умов зазначеного договору року ТОВ «ЗТ» у січні 2011 на користь позивача здійснена поставка продукції, що підтверджується видатковими накладними від 12 січні 2011 року № РН-0000015 (т. 1 а.с. 72), від 12 січні 2011 року № РН-0000014 (т. 1 а.с. 73), від 12 січня 2011 року № РН-0000012 (т. 1 а.с. 74), від 31 січня 2011 року № РН-0000019 (т. 1 а.с. 67), від 31 січня 2011 року № РН-0000016 (т. 1 а.с. 68), від 31 січня 2011 року № РН-0000017 (т. 1 а.с. 69-70), від 31 січня 2011 року № РН-0000018 (т. 1 а.с. 71), довіреностями на отримання товарно - матеріальних цінностей від 12.01.2011 року № 9 та від 31.01.2011 року № 72 (а.с. 6-7 т. 3), а ТОВ «Цитрус Дискаунт» оплачено товар, що підтверджено платіжними дорученнями (а.с. 239-250 т. 2, а.с. 1-5 т. 3). В подальшому придбаний позивачем товар реалізовано через мережу власних магазинів на території України.

На підставі досліджених доказів, а саме: договору поставки терміналів мобільного зв'язку, запчастин та комплектуючих до них аксесуарів від 22 вересня 2008 року № 01/09 (а.с. 53 - 54 т. 1); додаткових угод від 12 жовтня 2009 року та від 30 листопада 2010 року до договору № 01/09; видаткових та податкових накладних; платіжних доручень; довіреностей на отримання цінностей від 12 січня 2011 року № 9 від 31 січня 2011 року № 72 (а.с. 6-7 т. 3); договорів суборенди нежитлового приміщення від 01 травня 2010 року № 01.05.10.olv.60 та 01.05.10.olv.59, згідно яких позивач та ТОВ «ЗТ» у межах одного складського приміщення орендували площі нежитлових приміщень, у зв'язку з чим необхідність у перевезенні придбаної від продавця покупцю була відсутня (а.с. 122-129, 136 т. 2); штатного розпису ТОВ «Цитрус Дискаунт» від 01 січня 2011 року, згідно з даними якого до складу відділу логістики комерційного департаменту позивача входить 13 осіб (а.с. 140-145); використання придбаного позивачем товару у господарській діяльності (подальша реалізація придбаного позивачем товару через мережу власних магазинів); наявністю у ТОВ «Цитрус Дискаунт» дозвільних документів на реалізації товарів, що були придбані позивачем у ТОВ «ЗТ», а також звітів про використання РРО та КОРО щодо реалізації товарів (а.с. 102-109, 151-214 т. 2), - суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що господарські операції з придбання товарів фактично відбулися, підтверджені належними первинними документами і були здійснені позивачем з метою провадження господарської діяльності.

Доводи ДПІ, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, у зв'язку з чим підстави для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року у справі № 2а/1570/5597/2011залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ І.Я. Олендер

_____________________ Т.М. Шипуліна