Справа № 826/26414/15
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.2016 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа - Національна поліція України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 06.11.2015 № 82 о/с дск щодо звільнення позивача у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_2, оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів;

- поновити ОСОБА_2 на рівнозначній посаді в Головному управління Національної поліції у місті Києві;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по день винесення рішення по справі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.2016 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 № 82 о/с дск «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_2; поновити ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу; в іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 проходила службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 17.10.2012 № 92 «Щодо особового складу» ОСОБА_2 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 01.08.2012 по 02.05.2015.

Відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 04.05.2015 № 25 о/с «Щодо особового складу» позивач вважається таким, що приступив до виконання службових обов'язків.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 04.06.2015 №43 о/с позивач вважається таким, що перебуває в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років семи місяців з 02.06.2015 по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно з наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 04.11.2015 вирішено вважати ОСОБА_2 такою, що приступила до виконання службових обов'язків з 02.11.2015.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 №82 о/с дск «Щодо особового складу», згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено 06.11.2015 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_2 (М-184461), оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів, установивши щомісячну премію за листопад 2015 року в розмірі 100 відсотків.

Позивач вважає незаконним звільнення з роботи, оскільки воно відбулось із порушенням трудових прав та передбаченого законом порядку, зокрема, відповідачами не надано можливості подальшого проходження служби в поліції шляхом пропонування інших посад та не доведено неможливості подальшого використання позивача на службі. Крім того, позивач вказує на неприпустимість звільнення жінки, яка має дитину віком до шести років, яка потребує домашнього догляду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем не доведено доцільність звільнення позивача через скорочення, не запропоновано посад для подальшого проходження служби, не враховано наявність у позивача переважного права залишення на службі в органах МВС України, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону України «Про Національну поліцію», та, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця у зв'язку з неподанням рапорту про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, на підставі чого у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта необгрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про міліцію» (чинний на час прийняття оскаржуваного наказу) від 20.12.1990 № 565-XII (далі - Закон № 565) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ст. 18 Закону № 565 порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Згідно з п. 8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Станом на час звернення позивача до суду першої інстанції відповідно до відомостей із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві не припинене та не ліквідоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Згідно із ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частиною 3 ст. 105 Цивільного кодексу України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Згідно положень ст. 104 Цивільного кодексу України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580 - VIII (далі - Закон № 580) визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п.п. 9-10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому Закон України «Про Національну поліцію» прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 відмовилася від проходження служби в поліції та/або не могла бути прийнята на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Доводи апелянта про те, що позивач мав подати рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, або рапорт про прийняття до служби в поліцію, не беруться колегією суддів до увагу, оскільки Закон України «Про Національну поліцію» не встановлює обов'язку працівників міліції подавати такі рапорти та не передбачає вчинення будь-яких інших дій.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність відмови від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції.

Колегія суддів звертає увагу, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві не надало, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що вона не може бути прийнята на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві звільнило ОСОБА_2 з порушенням гарантій прав жінок, які мають дітей, враховуючи наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження від 28.11.2008 та від 05.09.2013 позивач має двох дітей, а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з довідкою Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Оболонського району міста Києва від 27.05.2015 № 164 ОСОБА_4 є дитиною, яка потребує домашнього догляду.

Крім того, відповідно до наявних у справі копій судових рішень щодо визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 виховує дітей сама.

Частина третя статті 184 Кодексу законів про працю України встановлює, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Враховуючи, що ОСОБА_2 сама виховує двох дітей віком до чотирнадцяти років, одна з яких не досягла шестирічного віку та потребує домашнього догляду, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві не мало правових підстав для її звільнення із займаної посади без обов'язкового працевлаштування.

При цьому, обов'язок працевлаштування у даному випадку законодавець покладає на власника або уповноважений орган, яким наразі виступає Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача є незаконним, а тому наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 №82 о/с дск «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_2 підлягає скасуванню, позивач поновленню на попередній посаді, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Також, колегія суддів зазначає про те, що вимога про стягнення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по день винесення рішення по справі також підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередніх.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 12.12.2016.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.