Справа № 820/2140/16
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 р.Справа № 820/2140/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.11.2016р. по справі № 820/2140/16

за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області -

про скасування рішення, скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року №15-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 08.02.2016 року №18 про відмову ОСОБА_3 ОСОБА_4 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України - в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник третьої особи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Позивач та відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись своєчасно та належним чином.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача та третю особу, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_3 ОСОБА_4, громадянин ОСОБА_5, 08.02.2016 року звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45-52).

08.02.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено повідомлення №2 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", яке отримано позивачем 10.02.2016р., з посиланням, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ ГУ ДМС України в Харківській області №18 від 08.02.2016 року (а.с. 84 - 87).

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернувся зі скаргою до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати вказаний вище наказ та зобовязати прийняти рішення відносно ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с.88-90).

18.04.2016 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримав повідомлення №26 від 15.04.2016 року про відхилення скарги рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.97).

Як вбачається зі змісту повідомлення від 15.04.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05.04.2016 року №15-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.96).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті рішення від 05.04.2016 року №15-16 та наказ від 08.02.2016 року №18 відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачі діяли в межах повноважень передбачених чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, що потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону №3671-VI зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За приписами частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закон № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як встановлено судом позивач прибув в Україну в 2012 році, а вперше звернувся до територіального органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у березні 2013 року та йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що свідчить рішення №482-13 від 12.08.2013 року (а.с.60).

Вказане рішення було оскаржено ОСОБА_3 ОСОБА_4 та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - залишено без задоволення (а.с.61-66).

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.01.2014 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2013 р. відмовлено (а.с.67).

Вдруге позивач звертався до органу ДМС з приводу визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 22.01.2015р.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22.01.2015 року №21 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.75-76).

Не погодившись з таким рішенням, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати вказаний вище наказ. Рішенням ДМС від 27.02.2015 року №8-15 відхилено скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4.

У звязку з чим, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду та постановою від 01.07.2015 року позовну заяву ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 р. залишено без змін.

Таким чином, суди дійшли висновку про законність та обґрунтованість рішень №482-13, №21 та №8-15. Ці обставини відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України мають преюдиціальне значення при розгляді зазначеної справи.

З матеріалів справи убачається, що при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач основною причиною звернення зазначив побоювання зазнати переслідування з боку ісламського радикального угрупування Талібан. Крім того, позивач зазначив, що ситуація в ОСОБА_5 значно змінилася.

Колегія суддів зазначає, що актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті.

Вказане пов'язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися.

При цьому, об'єктивне положення у країні громадянської належності заявника, у частині безпекової ситуації, з часу подання попередніх заяв також суттєво не змінилося.

У спірних правовідносинах відсутній причинно - наслідковий зв'язок між певними проблемами в області безпеки в ОСОБА_5 та особистою загрозою для життя чи здоров'я заявника.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Під час розгляду справи встановлено, що за час перебування позивача в Україні подій для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не виникло.

За таких обставин, територіальним органом ДМС за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 ОСОБА_4, належним чином досліджено відомості, які шукач захисту зазначив під час попередніх звернень та факти, викладені ним у повторній заяві і на підставі ч.6 статті 5 Закону, прийнято обгрунтоване рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, при прийнятті оскаржуваних рішення від 05.04.2016 року №15-16 та наказу від 08.02.2016 року №18 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому права позивача не порушені.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.11.2016р. по справі № 820/2140/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст ухвали виготовлений 19.12.2016 р.