Справа № 815/4237/16
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/4237/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу відповідача від 22.08.2016 року №160; зобов'язання відповідача прийняти рішення стосовно позивача про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у нього умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, та вважає, що повернення до країни походження є небезпечним для його життя.

У зв'язку з викладеним ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року та прийняття нової, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Еритреї, за національністю - тигриня, за віросповіданням - християнин-ортодокс, має повну середню освіту, неодружений.

03.03.2012 року ОСОБА_2 прибув до України (м. Херсон) нелегально та звернувся за захистом до Головного управління Державної міграційної служби у Херсонській області. В подальшому до країни походження не повертався.

27.06.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак в подальшому особа уникала проходження процедури набуття міжнародного захисту. Свої дії позивач пояснював тяжкою ситуацією, оскільки він в той час лікувався від туберкульозу (т.1 а.с. 124) .

07.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується матеріалами особової справи.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_2 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 21.04.2015 року по справі №2014ОD0191 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №522-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив у судових інстанціях. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.05.2016 року по судовій справі К/800/10684/16 (815/5817/15) касаційну скаргу особи було визнано не поданою до суду.

Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 року по справі №815/5817/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015р. №522-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту набрала законної сили 18.04.2016 року.

З 17.05.2016 року (закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні № 006609) до моменту чергового звернення за міжнародним захистом., тобто до 22.08.2016 року, позивач перебував на території України нелегально, порушуючи чинне законодавство (т.1 а.с. 34).

22.08.2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою № 173 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_2 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 22.08.2016 року по справі №2016ОD0101 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, у висновку зазначено, що звернення позивача від 22.08.2016 року є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву ОСОБА_2. Історія переслідування особи є необґрунтованою, не містить підстав для надання захисту в Україні та була повністю розглянута під час попередньої процедури набуття міжнародного захисту.

Наказом ГУДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №160 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Еритреї ОСОБА_2.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушений був покинути країну походження, оскільки, будучи неповнолітнім був насильно рекрутований до лав національної армії, звідки через деякий час змушений був рятуватись втечею. Саме тому, ОСОБА_2 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляються від несення військової служби.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 виходив з того, що побоювання переслідувань та санкцій за дезертирство або за ухилення від призову саме по собі не є по визначенню ґрунтовним побоюванням стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Ч. 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ч.1 ст.72 кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 року по справі №815/5817/15 встановлено, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів. Обґрунтування позову та викладені ОСОБА_2 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

У письмових поясненнях на адміністративний позов представник позивача зазначає, що відповідачем також не враховано нові обставини, а саме: під час проходження «військової служби» в Еритреї позивач зазнавав тортур та побиття.

Так, у заяві від 22.08.2016 року позивач зазначає, що в армії його били та катували та він не хоче повертатися до Еритреї, у зв'язку з тим, що там його заберуть до в'язниці, в армії треба буде багато працювати та служити усе життя, також у разі повернення його вб'ють.

Однак, в протоколі співбесіди з громадянином Еритреї ОСОБА_2 від 31.10.2014 року позивач зазначає, що проходив військову службу в армії Еритреї приблизно з січня 2000 року по березень 2000 року та в подальшому дезертирував, оскільки отримав військовий наказ спалити церкву.

Тобто, зазначені позивачем підстави неможливості повернення до країни походження різняться при кожному зверненні до органів міграційної служби.

З Еритреї ОСОБА_2 пішки дійшов до республіки Джибуті. В Джибуті позивач проживав з 2000 по 2012 рік. В подальшому позивач нелегально на кораблі потрапив до України. При цьому сам позивач зазначає, що корабель робив зупинки у Єгипті та Туреччині, де ОСОБА_2 контактував з представниками влади з приводу надання йому статусу біженця

Частина 22 статті 1 Закону № 3671 дає визначення терміну «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні громадського походження.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем неодноразово використовувався механізм звернення за захистом для отримання відповідних документів, що засвідчують законність перебування заявника на території України на період розгляду заяви.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини та зважаючи на неодноразові обґрунтовані відмови у визнанні позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту та відсутністю обставин, що не враховувались при попередніх зверненнях, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем правомірно прийнято наказ №160 від 22.08.2016 року про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

О.В. Яковлєв