Справа № 478/1530/16-а
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 478/1530/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Сябренко І.П.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача -Кравця О.О.
судді -Домусчі С.Д.
судді -Коваль М.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту праці та соціального захисту населення в Миколаївській області, Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльність, встановлення статусу та покладення зобов'язань, -

ВСТАНОВИВ

29.06.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення в Миколаївській області, Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області та просив визнати неправомірною бездіяльність управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань; визнати неправомірною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення в Миколаївській області з розгляду його скарги на бездіяльність управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань; зобов'язати відповідачів вчинити певні дії з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань з дати його звернення від 14.05.2013р. та здійснити перерахунок і виплату йому підвищеної пенсії, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, виплат на ліки, комунальні послугу на опалення та освітлення, користування засобами зв'язку, компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року адміністративний позов -залишений без розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року ухвала Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року -скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаною постановою позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, просив її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити повністю позовні вимоги.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню за наступних обставин:

Судом 1-ої інстанції було встановлено,що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Казанка Казанківського району Миколаївської області, був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року. Працював чорноробом на заводі у м. Оснобрюк, місце проживання у документі не вказане.

06 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до УПСЗН Казанківської районної державної адміністрації із заявою про присвоєння йому статусу "неповнолітнього в'язня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання" на підставі ст. 6-1 ЗУ "Про жертви нацистських переслідувань", надавши на підтвердження зазначену довідку.

06.06.2015 року управлінням соціального захисту населення Казанківської РДА на звернення позивача надано відповідь про те, що в довідці від 14.05.2013 року не вказане місце проживання, тому встановити факт перебування в концтаборі неможливо та повідомлено позивачу про те, що ці дані можливо отримати направивши запит до міжнародної служби розшуку (необхідно особисте звернення громадянина) та зазначено поштову адресу служби розшуку.

Відповідно до архівної довідки від 15.06.2015 року №Д-911/01.1-20, наданої Державним архівом Миколаївської області на запит управління соціального захисту населення Казанківської РДА, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець с. Казанка Казанківського району Миколаївської області, був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року у таборі ОКД (так у документі, не розшифровано, документ російською мовою) у м. Оснобрюк, працював чорноробом на заводі.

Листом управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації від 24.06.2015 року ОСОБА_4 відмовлено у присвоєнні йому зазначеного статусу.

18.02.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Департаменту соціального захисту населення з заявою про надання допомоги офіційно розшифрувати із архівних довідок від 14.05.2013 року та від 15.6.2015 року абревіатуру слова "ОКД" для начальника УПСЗН Казанківської райдержадміністрації.

03.03.2016 року Департаментом соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації розглянуто звернення позивача та повідомлено, що департаментом зроблено запити до Мінсоцполітики та Державної служби у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції щодо можливості встановити статус видати посвідчення відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" та надавати пільги встановлені ст.6-1вказаного закону.

Відповідно до архівної копії довідки управління Служби Безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року, наданої центральним державним архівом вищих органів влади та управління України, маються відомості про примусово вивезених в період ВВВ в Німеччину на примусові роботи, проживаючих в таборах для "перемешенных лиц" /не концлагерях/ м. Оснабрюк і працюючих на різних роботах, нині мешканець Казанківського району ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який з 22 лютого 1944 року по травень 1945 року, працював на заводі різноробочим.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідачів є правомірними, оскільки, довідки за № Д-495/01.1-20 від 14.05.2013 року та довідки №Д-911/01.1-20 від 15.06.2015 року, що були видані Державним архівом Миколаївської області, не містять конкретизованих відомостей про місце, характер та режим примусового тримання позивача на території Німеччини у період з лютого 1944 року по квітень 1945 року, а довідка Управління Служби безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року вказує на проживання ОСОБА_4 в таборі для "перемешенных лиц" /не концлагерях/ м. Оснабрюк.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судами 1-ої та апеляційної інстанцій було встановлено , що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають пільги управління, як жертва нацистських переслідувань відповідно до ст. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та згідно копії архівної копії довідки управління Служби Безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року, наданої центральним державним архівом вищих органів влади та управління України, маються відомості про примусово вивезених в період ВВВ в Німеччину на примусові роботи, проживаючих в таборах для "перемешенных лиц" /не концлагерях/ м. Оснабрюк і працюючих на різних роботах, нині мешканець Казанківського району ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який з 22 лютого 1944 року по травень 1945 року, працював на заводі різноробочим.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про жертви нацистських переслідувань» жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму;

Згідно із ст. 4 Закону «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Як зазначено у ч.1 ст. 6 Закону «Про жертви нацистських переслідувань» держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг: колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - відповідно до статті 61 цього Закону; колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, - відповідно до статті 62 цього Закону; колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особам, які були насильно вивезені на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих Німеччиною інших держав; дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням, - відповідно до статті 63 цього Закону; дружинам (чоловікам) померлих жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, - відповідно до статті 64 цього Закону; громадським організаціям жертв нацистських переслідувань - відповідно до статті 65 цього Закону.

Згідно ст. 5 Закону «Про жертви нацистських переслідувань» жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1467, посвідчення видаються особам, які відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" визнані такими, що належать до числа жертв нацистських переслідувань на підставі одного з таких документів: довідки, виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав; довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург); довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста; довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій; довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років при Верховній Раді України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція з прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч.1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом ,встановленим законом .

Згідно п.71. Рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 ,принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Згідно п. 53 Рішення ЄСПЛ по справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03); при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими

Згідно із п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V).

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Апеляційний суд зазначає, що архівна довідка управління Служби Безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року, є підставою, в розумінні п. 2 Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, для розгляду питання про видачу відповідного посвідчення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи положень ст. 5, ст. 6 , ст. 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та норм ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо повноти та об'єктивності розгляду справи спростовують висновки суду, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не повно з'ясував дійсні обставини справи, не дав належну оцінку наявним у справі доказам, а тому, постанова суду першої інстанції ухвалена без дотриманням норм матеріального права, тому апеляційний суд вважає, що наявні підстави для її скасування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 198 КАС України ,за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду .

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню на підставі п.4 ст. 202 КАС України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову:

Адміністративний позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати дії управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області з розгляду звернень ОСОБА_4 щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань протиправними щодо відмови ОСОБА_4 у видачі посвідчення «Про жертви нацистських переслідувань».

Зобов'язати управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області розглянути питання щодо видачі посвідчення «Про жертви нацистських переслідувань» ОСОБА_4.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі ,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.