Справа № 820/3821/16
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2016 р. № 820/3821/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Тітова О.М.,

заучастю:

секретаря судового засідання Костіної А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій незаконними,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- Визнати незаконним висновок Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.04.2016 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1.

- Зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області оформити посвідку на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1, а також дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник зазначили, що позивач - ОСОБА_6, прибув до України на законних підставах, згідно службової візи у 1993 році і з тих пір безвиїзно мешкає в Україні. 04 липня 2007 вступив в шлюб з громадянкою України ОСОБА_7. Від шлюбу має двох дітей. Також позивач пояснює, що житлом сімя забезпечена і він має достатній для утримання сімї заробіток. Позивачу листами Державної міграційної служби України та Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 05.05.2015 року було повідомлено, що він має право на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію». Позивач пояснює, що надав всі необхідні документи до Головного управління державної міграційної служби в Харківській області, за вимогою службових осіб сплатив штраф у розмірі 510 гривень за проживання в Україні без посвідки на право постійного проживання. Але згідно висновку Головного управління державної міграційної служби в Харківській області від 14.04.2016 року позивачу було відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Позивач вважає, що у відповідача не було підстав для відмови в праві на імміграцію і тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов.

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, позов не визнав.

У письмових заперечення на позов зазначив, що відповідачем були здійснені всі дії, які передбачені Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень , який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, в тому числі, на підставі п.9 вказаного Порядку, було надіслано звернення до ГВКР УСБ України в Харківській області для проведення перевірки в межах компетенції, а саме до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію». ГВКР УСБ України в Харківській області здійснило перевірку позивача відповідно до своєї компетенції та повернуло матеріали з резолюцією начальника про заперечення стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.10 Закону України «Про імміграцію». Відповідно до п.4 ст.10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи. Таким чином відповідач вважає свої дії щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію обґрунтованими. Також відповідач просить відмовити в задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - гр. ОСОБА_6, прибув до України на законних підставах, згідно службової візи у 1993 році.

Як встановлено судом зі свідоцтва про шлюб Серії 1-ВЛ № 066003 виданого 24.07.2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №1 Харківського обласного управління юстиції, ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_7 . Від шлюбу має двох дітей.

Позивачу листами Державної міграційної служби України та Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 05.05.2015 року було повідомлено, що він має право на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Також встановлено, що позивач надав всі необхідні документи до Головного управління державної міграційної служби в Харківській області та за вимогою службових осіб сплатив штраф у розмірі 510 гривень за незаконне перебування на території України.

Рішенням Головного управління державної міграційної служби в Харківській області від 14.04.2016 року позивачу було відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від "Про імміграцію"(далі-Закон №2491-ІІІ) .

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади , що реалізує державну політику у сфері імміграції

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявностіповажних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява моженадсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень , а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень , який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі-Порядок).

Згідно п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно п.14. Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пункті 12 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Згідно п.15 У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду.

Згідно п.16 У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішенням Головного управління державної міграційної служби в Харківській області від 14.04.2016 року позивачу було відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Відповідач свій висновок мотивував тим, що ним були здійснені всі дії, які передбачені вищезазначеним Порядком, в тому числі стаття 9, за якою відповідач направив матеріали справи позивача до ГВКР УСБ України для проведення перевірки. Таким чином ГВКР УСБ України здійснивши перевірку справи позивача, повернуло матеріали справи з резолюцією про заперечення стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.10 Закону України «Про імміграцію», що стало основою для винесення рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно п.17 ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пункті 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з'ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" у разі потреби, надсилає запит до СБУ та Робочого апарату Укрбюро Інтерполу. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку щодо виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки надсилається інформація ДМС.

Згідно п.18 ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на конкретні докази як на підставу застосування п.4 ст.10 Закону України "Про імміграцію" для відмови позивачу в надані дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З огляду на встановлені у справі обставини суд доходить висновку, що відповідач, під час прийняття рішення від 14.04.2016 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, діяв не на підставі та не у спосіб передбачений законодавством, бездоказово, необґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття. Також вищезазначеним Порядком не передбачено, що відповідач має керуватися тільки наданою інформацією зазначених у цьому Порядку органів, тому даний висновок не може бути законним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги стосовно зобов'язання Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області оформити посвідку на постійне проживання в Україні громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1, суд зазначає, що відповідно до ст.11 Закону України «Про імміграцію» :

- Особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в'їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

- Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п'яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

- Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

- Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею

відповідної заяви.

Також суд зазначає, що відповідно до п.3 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251

Для оформлення посвідки на постійне проживання разом із заявою подаються:

1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після предявлення повертається), та його копія;

2) переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

3) копія рішення про надання дозволу на імміграцію;

4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати;

5) чотири фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері);

6) копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (у разі її наявності).

Судом встановлено, що позивач не вживав заходів, направлених на отримання посвідки на постійне проживання, а саме не подавав відповідної заяви оформленої згідно наведених вище норм законодавства. Після отримання дозволу на імміграцію позивач має право звернутися з відповідною заявою до центрального орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, для отримання посвідки на постійне проживання.

Тому суд приходить до висновку, що дана вимога є не обґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 1, 9, 11, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій незаконними задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати висновок Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.04.2016 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1.

Стягнути на користь громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління державної міграційної служби України в Харківській області (місцезнаходження: 61057, м.Харків, вул. Римарська, буд.24, ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2016 року.

Суддя Тітов О.М.