Справа № 826/8685/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8685/16 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А., Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червня 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати незаконними дії ГУ СБУ у м. Києві та Київській області та Центрального управління СБУ щодо відмови в зарахування позивача на квартирний облік зі збереженням часу перебування на квартирному обліку в Управлінні СБУ в АР Крим з 10.11.2004 у загальній черзі та з 31.10.2007 у першочерговій черзі; зобов'язати ГУ СБУ у м. Києві та Київській області та Центрального управління СБУ зарахувати позивача на квартирний облік в ГУ СБУ у м. Києві та Київській області та Центральне управління СБУ зі збереженням часу перебування позивача на квартирному обліку в Управлінні СБУ в АР Крим з 10.11.2004 у загальній черзі, а також з 31.10.2007 у першочерговій черзі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року провадження у даній справі - закрито.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною ухвалою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2015 позивач звернувся до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області з заявою про взяття та зарахування на квартирний облік в Головному управлінні Служби безпеки України у м. Києві та Київській області зі збереженням часу перебування позивача на квартирному обліку в Управлінні Служби безпеки України в Автономнім Республіці Крим, з 10.11.2014 в загальній черзі. Крім того, просив зарахувати його на квартирний облік в Головному управлінні Служби безпеки України у м. Києві та Київській області зі збереженням часу перебування позивача на квартирному обліку в Управлінні Служби безпеки України в Автономнім Республіці Крим, з 30.10.2007 на першочергову чергу (а.с. 41).

Листом №51/17/Л-555/24 від 07.05.2015 Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області порекомендувало позивачу звернутись з окремою заявою до центральної житлово-побутової комісії Служби безпеки України (а.с. 40).

У подальшому, Департамент господарського забезпечення Служби безпеки України листом від 29.03.2016 №19/10-1312 направив ОСОБА_2 витяг з протоколу №3 від 15.03.2016 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України, яке відбулось 15.03.2016 (а.с. 38).

Відповідно до вказаного протоколу, Наказом Голови СБУ від 17.06.2015 №323/ДСК штат ЦСО «А» (з дислокацією в Сімферополь АР Крим) скасовано, тобто структурний підрозділ у якому перебував позивач на квартирному обліку на сьогодні не існує. Відтак, вирішено доручити УРОС СБ України та ЦСО «А» СБ України опрацювати питання визначення статусу 3 Управління ЦСО «А» (з дислокацією в Сімферополь АР Крим) та опрацювати можливість підготовки відомчого нормативно-правового акту, яким буде врегульовано питання соціального захисту співробітників СБ України, переміщених по службі з АР Крим, УСБУ в Донецькій та Луганській областях (а.с. 39).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідачів та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, а отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria2» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …».

Частиною першою ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів юридичних та фізичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин (частина друга ст. 2 КАС України).

При цьому, відповідно до частини другої ст. 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Частиною першою статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Отже, з викладених законодавчих норм вбачається, що до юрисдикції адміністративних судів належать публічно-правові спори, в яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, який здійснює управлінські функції та реалізує свою компетенцію на основі законодавства.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа №21-1606а15), зважаючи на наступне.

У рамках даної справи, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що діяльність Центральної житлової комісії Міністерства внутрішніх справ України пов'язана з виконанням управлінських функцій та прийняттям рішень (правового акта індивідуальної дії), які породжують певні правові наслідки у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення, тому цей спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, а прийняті у зв'язку з цим рішення породжують настання юридичних наслідків.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відступаючи від правової позиції, висловленої в зазначеному рішенні Верховного Суду України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частини першої ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому, приписи вказаної норми прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла у звязку з проходженням публічної служби, оскільки ця норма не містить винятків зі встановленого нею загального правила.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12.04.2016 (справа №2а-1870/3289/11) та від 23.02.2016 (справа №21-6551а15).

Таким чином, зважаючи на вищевказані висновки Верховного Суду України, колегія суддів відступає від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа №21-1606а15).

Пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Водночас спір про зарахування позивача на квартирний облік належить до компетенції судів цивільної юрисдикції, а не адміністративної.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі не належать до юрисдикції адміністративних судів, а повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства, при цьому, суд всебічно перевіривши обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.