Справа № 815/5344/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5344/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом приватного підприємства «Хлібопродукт» до Комінтернівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 19 від 28.09.2016 року про виключення позивача з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов приватного підприємства «Хлібопродукт» (надалі по тексту позивач або ПП «Хлібопродукт») до Комінтернівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (наділі по тексту відповідач або Комінтернівська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області) в якому позивач, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 28.09.2016 року № 19 про виключення ПП «Хлібопродукт» (67308, Одеська обл., Березівський район, смт. Раухівка, вул. Гвардійська, будинок 30, ) з реєстру субєктів спеціаль ного режиму оподаткування;

- зобов'язати Комінтернівську ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області поновити реєстрацію ПП «Хлібопродукт» (67308, Одеська обл., Березівський район, смт. Раухівка, вул. Гвардійська, будинок 30, код ЄДР ПОУ 30397534) суб'єктом спеціального режиму оподаткування з 01.09.2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача, зокрема зазначив, що позивач - є платником спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість в сфері сільського господарства з 01.01.2009 року. Основним видом господарської діяльності позивача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (код КВЕД 01.11). Підставою, для прийняття оскаржуваного рішення № 19 став висновок відповідача, що ПП «Хлібопродукт» відповідно до поданої податкової звітності на 2016 рік по єдиному податку з сільськогосподарських товаровиробників (4 група) використовується земельна ділянка загальною площею 1575,99 га. Земельна ділянка використовується на підставі договорів оренди з власниками земельних часток (паї), із загальної площі землі, яка перебуває в користуванні у 2016 році у підприємства - 17,5 % від загальної площі (275,77 га) пройдено держрестрацію (відповідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Таким чином, позиція податкового органу полягає в тому, що позивач безпідставно перебуває на спеціальному режимі оподаткування через заниження останнім 75% питомої ваги вартості самостійно вироблених сільськогосподарських товарів, оскільки земельні ділянки на яких здійснюється власне виробництво та які використовуються згідно укладених договорів оренди не пройшли державну реєстрацію. Тобто, відповідач вважає, що за позивачем відсутнє право користування орендованою землею, а тому вирощена на ній продукція не є власно виробленою з метою застосування спеціального режиму оподаткування ПДВ. На підставі викладеного відповідач прийшов до висновку про порушення позивачем вимог п.209.11 ст.209 ПК України.

Позивач вважає такі висновки податкового органу помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства з огляду на те, що відповідач у своєму рішенні від 28.09.2016 року № 19 не заперечує факт використання ПП «Хлібопродукт» земельних ділянок, на підставі договорові оренди з власниками земельних ділянок (паїв), загальною площею 1575,99 га про те зазначає, що із загальної площі землі, яка перебуває в користуванні у 2016 році у підприємства - 17,5 відсотків від загальної площі ( 275,77 га). пройдено держреєстрацію (відповідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) та ро бить висновок, що оскільки сільськогосподарська продукція, вироблена (вирощена) на земельних ділянках, право оренди, якими не підтверджено даними з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, не може вважатися власно виробленою з метою застосування спеціального режиму оподаткування ПДВ.

Позивач зазначає, що використання ПП «Хлібопродукт» при виробництві власної продукції земель них ділянок, договори по яких не пройшли державну реєстрацію, не є підставою вважати виробле ну сільськогосподарську продукцію, продукцією не власного виробництва. Оскільки, податковим органом в ході перевірки, жодним чином не досліджено об'єми продажу та види сільськогосподар ської продукції, джерела її отримання, земель, на яких вона вирощена, зокрема, відповідно до дого ворів, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та тих, які не прой шли процедуру державної реєстрації (відображені у додатку 1 до Податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи - відомості про наявні земельні ділянки). Пунктом 209.11 ст.209 Податкового кодексу України визначено підстави, за яких на платни ка не поширюється спеціальний режим оподаткування, серед яких відсутня така підстава як пору шення порядку державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, на яких вирощується сільськогосподарська продукція товаровиробником. Відсутність державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, за наявності факту реалізації платником фіксованого сільськогосподарського податку вирощених сільськогосподарсь ких товарів на орендованих земельних ділянках в обсязі, не меншому, ніж 75 відсотків вартості всіх товарів, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, не може бути самостійною підставою для висновку, що такі товари не є власною продукцією підпри ємства у розумінні п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, та, відповідно, підставою для ви сновку щодо невиконання підприємством вимог спеціального режиму оподаткування.

Від представника відповідача до суду надійшли заперечення на адміністративний позов, в яких остання просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що з метою виявлення незаконного формування податкового кредиту у діяльності субєктів господарювання, які перебувають на спеціальному режимі оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства (відповідно до ст. 209 Податкового кодексу України), а також рибальства, та відповідно до вимог Розпорядження ДФС України від 18.09.2015 року «Про аналіз показників роботи субєктів господарювання - виробників та переробників сільськогосподарської продукції» при Комінтернівській ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області було створено робочу групу (Розпорядження Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області № 13-Р від 28.07.2016 року «Про створення робочої групи»). Так, 27.09.2016 року на розгляд робочої групи було винесено матеріали опрацювання сільськогосподарського підприємства ПП «Хлібопродукт» (), по якому визначено ризики подальшого перебування зазначеного підприємства на спеціальному режимі оподаткування ПДВ. Крім того, ПП «Хлібопродукт» () доводилось ГУ ДФС в Одеській області на відпрацювання в рамках вимог Розпорядження ДФС України «Про аналіз показників роботи субєктів господарювання - виробників та переробників сільськогосподарської продукції» № 288-Р від 18.09.2015 року. При аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства було встановлено наступні ризики: ПП «Хлібопродукт» () - є платником спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість в сфері сільського господарства з 01.01.2009 року. ПП «Хлібопродукт» (), відповідно поданої податкової звітності на 2016 рік по єдиному податку з сільськогосподарських товаровиробників (4 група) використовується земельна ділянка загальною площею 1575,99 га. Земельна ділянка використовується на підставі договорів оренди з власниками земельних часток (паї), із загальної площі землі, яка перебуває в користуванні у 2016 році у підприємства - 17,5 відсотків від загальної площі ( 275,77 га), пройдено держреєстрацію (відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 68591344 від 21.09.2016 року). Вирощування сільськогосподарських культур - вид діяльності, який передбачає наявність земель сільськогосподарського призначення.

Посилаючись на п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, представник відповідач зазначає, що основним критерієм для віднесення до категорії сільськогосподарських є виробництво у відповідних обсягах сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих потужностях. Сільськогосподарські підприємства, які орендують земельні ділянки для ведення сільськогосподарської діяльності, відповідно до розділу II Закону України «Про оренду землі» мають в обовязковому порядку укладати договори оренди з орендодавцями.

Отже, сільськогосподарська продукція, вироблена (вирощена) на земельних ділянках, на які не оформлено належним чином договори оренди, не може вважатися власно виробленою з метою застосування спеціального режиму оподаткування ПДВ. Таким чином, ПП «Хлібопродукт» () не виконується основна умова п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, а саме: постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах.

У судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при цьому, 13.12.2016 року через канцелярію суду від представника позивача за довіреністю ОСОБА_1 надійшло клопотання (вхід. № 33557/16) про розгляд справи у порядку письмового провадження, відносно чого представник відповідача не заперечував.

З урахуванням зазначеного, керуючись ч. 4 ст. 122 КАС України судом ухвалено рішення про продовження розгляду справи у порядку письмового справдження, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Приватне підприємство «Хлібопродукт» зареєстроване як юридична особа 09.07.1999 року та здійснює зокрема, такий вид діяльності, як 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с. 16-20). Позивач є платником спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість в сфері сільського господарства з 01.01.2009 року.

Як встановлено судом, позивачем впродовж січня-вересня 2016 року подавались до Березівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області та до Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області (Березівське відділення) податкові декларації з податку на додану вартість за спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (а.с. 49-64).

28.09.2016 року Комінтернівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області прийнято рішення №19 (за формою № 6-РРС) про виключення сільськогосподарського підприємства ПП «Хлібопродукт» з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування (а.с. 11-12).

Не погодившись із прийнятим Комінтернівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області рішенням № 19 від 28.09.2016 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесеного відповідачем оскаржуваного рішення, суд виходив з наступного.

Оскаржуване рішення №19 від 28.09.2016 року про виключення сільськогосподарського підприємства ПП «Хлібопродукт» з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування базується на тому, що комісією при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлено наступні ризики: ПП «Хлібопродукт» використовується земельна ділянка загальною площею 1575,99 га на підставі договорів оренди з власниками земельних часток (паїв), та із загальної площі землі, яка перебуває в користуванні в 2016 році у підприємства 17,5 відсотків від загальної площі (275,77), яка перебуває у користуванні пройдено державну реєстрацію (відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 68591344 від 21.09.2016 року. Посилаючись на зазначене та на положення п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, відповідач зазначає у рішенні, що вбачаються ризики подальшого застосування спеціального режиму оподаткування ПДВ.

Крім того, як зазнається у рішенні № 19 від 28.09.2016 року, сільськогосподарські підприємства, які орендують земельні ділянки для ведення сільськогосподарської діяльності, відповідно до розділу ІІ Закону України «Про оренду землі» мають в обовязковому порядку укладати договори оренди землі з орендодавцем; відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право оренди землі виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, сільськогосподарська продукція, вироблена (вирощена) на земельних ділянках, право оренди, якими не підтверджено даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не може вважатися власно виробленою з метою застосування спеціально режиму оподаткування ПДВ.

Також, у вказаному рішенні зазначається, що сільськогосподарське підприємство протягом 12 послідовних звітних податкових періодів надавало податкову звітність; мало сукупну вартість поставок всіх товарів (послуг) 37340612,0 грн., що перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів (послуг); реєстраційна заява платника податку на додану вартість за формою №1-ПДВ та заява про зняття сільськогосподарського підприємства з реєстрації як субєкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою №3-РС сільськогосподарським підприємством до контролюючого органу не подана.

Таким чином, підставами зняття з реєстрації як субєкта спеціального режиму оподаткування та/або реєстрації як платника податку на додану вартість на загальних підставах у рішенні визначено те, що за результатами наведеної інформації комісія дійшла висновку, що згідно з п.209.11 ст.209 Податкового кодексу України, якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених цією статтею.

В оскаржуваному позивачем рішенні міститься посилання на висновки комісії, створеної відповідачем відповідно до наказу № 160 від 01 серпня 2016 року та на протокол №47 від 27.09.2016 року.

В свою чергу, з боку представника відповідача до суду було надано копію протоколу №47 від 27.09.2016 року робочої групи щодо можливих податкових ризиків платників ПДВ - ПП «Хлібопродукт», ТОВ «Агрофірма Основа» (а.с. 125-144), у якому по ПП «Хлібопродукт» при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлені ті ж самі ризики та висновки комісії, які відображені у рішенні відповідача № 19 від 28.09.2016 року. Водночас у резолютивній частині протоколу №47 від 27.09.2016 року зазначається, що ПП «Хлібопродукт» не виконується основна умова п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, а саме: постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах.

Відтак, з вищевикладеного вбачається, що з викладеного, підставою для прийняття відповідачем спірного рішення слугував протокол №47 від 27.09.2016 року із відповідними реєстраційними даними по підприємству позивача, у висновках якого комісією встановлено перевищення позивачем обсягу 25 відсотків поставок несільськогосподарських товарів відповідно до п. 209.11 ст. 209 та п. 209.12 ст. 209 ПК України.

Суд зазначає, що підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно пункту 209.1 статті 209 ПК України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Відповідно до п.209.6 ст.209 ПК України, сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Умови, за яких сільськогосподарське підприємство втрачає право застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, встановлені п.209.11 ст.209 ПК України.

Так, пунктом 209.11 статті 209 ПК України визначено, що якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то: а) на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку; б) контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених цією статтею; в) таке підприємство вважається платником зазначеного податку на загальних підставах з першого числа місяця, в якому було допущено таке перевищення.

Пунктом 209.12 статті 209 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарське підприємство виключається з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування у разі, коли: а) підприємство подає заяву про зняття його з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування та/або про його реєстрацію як платника зазначеного податку на загальних підставах: б) підприємство підлягає реєстрації як платник податку на загальних підставах; в) щодо підприємства прийняте рішення про припинення шляхом ліквідації або реорганізації.

Отже, визначальним для встановлення права особи застосовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість є дотримання сільськогосподарським товаровиробником критерію щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників податку на додану вартість як субєктів спеціального режиму оподаткування врегульовано Положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14.11.2014 року № 1130, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2014 року за № 1456/26233 (надалі - Положення).

Відповідно до п. 6.21 розділу VI «Реєстрація платників податку на додану вартість як спеціального режиму оподаткування» Положення сільськогосподарське підприємство виключається з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування у разі, коли: а) підприємство подає заяву про зняття його з реєстрації як субєкта спеціального режиму оподаткування та/або про його реєстрацію як платника ПДВ на загальних підставах; б) підприємство підлягає реєстрації як платник ПДВ на загальних підставах; в) щодо підприємства прийняте рішення про припинення шляхом ліквідації або реорганізації.

Згідно п.6.23 Положення, виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру субєктів спеціального режиму оподаткування на підставі, визначеній у підпункті "б" пункту 6.21 цього розділу, може бути здійснене за самостійним рішенням контролюючого органу у порядку, визначеному пунктом 209.11 статті 209 розділу V Кодексу (пункт 6.11 цього розділу).

Пунктом 6.11 Положення визначено, що якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то: на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений статтею 209 розділу V Кодексу. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку; контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених статтею 209 розділу V Кодексу та цим Положенням; таке підприємство вважається платником ПДВ на загальних підставах з першого числа місяця, в якому було допущено таке перевищення.

Згідно із пунктом 6.13 вказаного Положення у випадку, визначеному пунктом 6.11 цього розділу, не пізніше 20 календарного дня з моменту досягнення перевищення сільськогосподарське підприємство зобов'язане подати до контролюючого органу, в якому воно зареєстроване як суб'єкт спеціального режиму оподаткування, заяву про зняття з реєстрації як субєкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою N 3-РС (додаток 9), а також заяву про реєстрацію як платника податку на додану вартість на загальних умовах за формою № 1-ПДВ.

Пунктом 6.14 цього Положення передбачено, що якщо сільськогосподарське підприємство не подає заяви (заяв) у строки, встановлені пунктом 6.13 цього розділу, та контролюючий орган за результатами документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки встановить факт перевищення, то незалежно від строку, який пройшов із часу досягнення перевищення, контролюючий орган приймає рішення про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування за формою № 6-РРС (додаток 10). На підставі такого рішення контролюючий орган виключає сільськогосподарське підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, проводить реєстрацію такого підприємства як платника ПДВ на загальних умовах за процедурами перереєстрації.

У цьому випадку дата реєстрації платником ПДВ не змінюється, датою виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування є дата підписання рішення про виключення з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, датою, з якої сільськогосподарське підприємство вважається платником ПДВ на загальних підставах, є перше число місяця, в якому було допущено перевищення.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави суду дійти висновку про те, що у випадку недотримання суб'єктом спеціального режиму оподаткування вимог пункту 209.11 статті 209 ПК України (тобто, якщо платник поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг) та за умови неподання ним заяви про зняття з реєстрації як субєкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою № 3-РС, контролюючий орган приймає рішення про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування за формою № 6-РРС виключно за результатами документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки, оформленої відповідним актом, що встановить факт перевищення.

Відповідно п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу (п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України).

Відповідно до п.77.4 ст.77 та п.78.4 ст.78 ПК України про проведення документальної планової та позапланової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Пунктами 77.9 ст.77 та п.78.8 ст.78 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів документальної планової та позапланової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом (п.79.1 ст.79 ПК України).

Відповідно до п.85.2, п.85.8 ст.85 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки. Посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати.

У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов'язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом (п.86.1 ст.86 ПК України).

Разом з тим, суд зазначає, що доказів проведення відповідачем документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки позивача, за результатами якої було б встановлено факт перевищення 25% поставок несільськогосподарських товарів відповідно до п.209.11, п.209.12 ст.209 ПК України відповідачем суду не надано. Водночас, у своїх запереченнях відповідач не спростовує, що такої перевірки не проводилось останнім, посилаючись на висновки комісії (робочої групи), які відображені у протоколі №47 від 27.09.2016 року робочої групи щодо можливих податкових ризиків платників ПДВ - ПП «Хлібопродукт», у якому по ПП «Хлібопродукт» при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлені відповідні ризики. Тобто, в матеріалах справи замість акта чи довідки за результатами відповідної перевірки наявний документ протокол робочої групи.

Суд констатує, що чинне податкове законодавство не передбачає такої підстави для винесення рішення про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування як протокол робочої групи, а робоча група не є органом, до компетенції якого належить право на проведення перевірок дотримання вимог податкового законодавства.

Отже, висновки, викладені відповідачем у відповідному протоколі робочої групи не можуть самі по собі, без проведення належної перевірки, породжувати негативні наслідки для ПП «Хлібопродукт».

Суд зазначає, що встановлення відповідачем податкових порушень, допущених, на думку відповідача, позивачем, у тому числі і обсягів постачання сільськогосподарських товарів/послуг, здійснюється відповідачем лише за допомогою проведення камеральної, документальної планової або позапланової перевірок, про що складається відповідний акт (довідка), який в безумовному порядку у передбачені терміни направляється платнику податків. Проте, відповідач по справі, приймаючи рішення про виключення позивача з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування не здійснив жодної з передбачених Податковим кодексом України та п.6.14 Положення перевірки, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність прийняття оскаржуваного рішення та не встановлення належним чином податкових порушень, у тому числі і перевищення 25 відсотків вартості всіх поставлених ПП «Хлібопродукт» товарів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено процедуру, яка передбачена для винесення спірного рішення про виключення позивача з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, оскільки жодних перевірок суб'єкта господарювання на предмет дотримання вимог ст.209 ПК України контролюючий орган не здійснював, що спричинило для платника податків ПП «Хлібопродукт» негативні наслідки у вигляді позбавлення його без достатніх та належних правових підстав права користування спеціальним режимом оподаткування як сільськогосподарського підприємства.

Позиція суду повністю узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 23.11.2015 року у справі № К/800/37608/14.

Також, слід звернути увагу на позицію Вищого адміністративного суду України, викладену в ухвалі від 29.11.2016 року у справі № К/800/23669/16.

Так колегія суддів зазначає, що «юридичним наслідком прийняття судових рішень має бути визнання відсутнім податкової перевірки як юридичного факту. Відповідно, необхідно автоматично визнавати протиправними будь-які податкові повідомлення-рішення, що прийняті з урахуванням результатів відповідної невиїзної перевірки.

Зазначене слідує з того, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на прийняття податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв'язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Водночас, у разі визнання перевірки протиправною з процедурних підстав, така перевірка відсутня як юридичний факт, а отже, контролюючий орган не позбавлений повноважень провести нову перевірку будь-якого виду, але вже за належною процедурою.»

Посилання відповідача у запереченнях на позов на іншу інформацію, зокрема, на сумнівні статистичні дані балансу ПП «Хлібопродукт» щодо врожаю 2016 року, яка використовувалась при складанні протоколу № 47 не може бути прийнято судом до уваги, оскільки така інформація має лише характер припущення та у розумінні Податкового кодексу України, не є самостійною підставою для прийняття податковим органом рішення про виключення позивача з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, оскільки вона підлягає обов'язковій перевірці та підтвердженню у взаємозв'язку з первинними документами платника податків, і може бути використана під час проведення перевірки та складання відповідних висновків.

Водночас, слід зазначити, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.

На підтвердження того, що протягом 2015-2016 років позивач правомірно та належно користувався спеціальним режимом оподаткування як сільськогосподарське підприємство, з боку останнього до суду надані копії: податкових декларацій з податку на додану вартість за загальною формою та за формою для суб'єктів спеціального режиму оподаткування за 2016 рік; звіту про сівбу та зби рання урожаю сільськогосподарських культур (форма 37- сг) за 2016 рік; звіту про реалізацію сіль ськогосподарської продукції (форма 21 заг.) за 2015 та 2016 рік; звіту про підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду (форма 29-сг) за 2015 рік; звіту про по сівні площі (форма 4-сг) за 2015 та 2016 рік; звіту про основні економічні показники роботи сіль ськогосподарських підприємств (форма 50-сг) за 2015 рік; реєстру договорів на придбання та реа лізацію товарів та послуг за посівний період 2015-2016 років.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно приймалося лише за результатами аналізу даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, та податковий орган фактично виходив з того, що сільськогосподарська продукція, вирощена позивачем на орендованих земельних ділянках на підставі договорів, щодо яких не здійснено державної реєстрації, не може вважатися продукцією власного виробництва.

При цьому, відповідач залишив поза увагою обставину того, що право оренди землі за договорами, укладеними до 1 січня 2013 року не підлягало реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З аналізу вказаних норм вбачається, що чинним законодавством передбачено обов'язкову реєстрацію речових прав (право власності на земельну ділянку, право постійного користування та право оренди) на земельні ділянки, а не реєстрацію таких договорів.

Крім того, Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового статусу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

З аналізу норм податкового законодавства вбачається, що під поняттям «оренди» розуміється «дія з надання основних фондів у користування за плату та на визначений строк, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства», що узгоджується з приписами статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», якою визначено, що господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

З огляду на вищевикладене, податковим законодавством для цілей оподаткування не встановлено обов'язковість формального оформлення договорів оренди. Підставою для оподаткування в даному випадку має значення саме вчинення конкретної господарської операції. Фактичне користування суб'єктом господарювання земельними ділянками, вирощування на них сільськогосподарської продукції, сплата за них орендної плати, є господарською операцією, яка визначена Податковим кодексом України як «оренда» незалежно від додержання формальної процедури реєстрації, яка є пріоритетною в цивільних правовідносинах.

Отже, податкове законодавство пов'язує виникнення прав та обов'язків платників податків не з фактом укладанням договорів (оскільки сам по собі факт укладання договору не є об'єктом оподаткування), а з фактом здійснення господарської операції.

При цьому, враховуючи викладене, будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження сільськогосподарського товарного виробництва.

Тобто, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Відтак, оформлення відповідного договору без його реєстрації не може впливати на правильність врахування доходів від реалізації продукції рослинництва при розрахунку сільськогосподарського товарного виробництва.

Пунктом 209.11 ст.209 Податкового кодексу України визначено підстави, за яких на платника не поширюється спеціальний режим оподаткування, серед яких відсутня така підстава як порушення порядку державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, на яких вирощується сільськогосподарська продукція товаровиробником.

При цьому, порушення вимог законодавства щодо державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, за наявності встановленого факту реалізації платником фіксованого сільськогосподарського податку вирощених сільськогосподарських товарів на орендованих земельних ділянках в обсязі, не меншому, ніж 75 відсотків вартості всіх товарів, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, не може бути самостійною підставою для висновку, що такі товари не є власною продукцією підприємства у розумінні п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, та, відповідно, підставою для висновку щодо невиконання підприємством вимог спеціального режиму оподаткування.

Вказана правова позиція та висновки суду підтверджуються судовою практикою, яка викладена, зокрема в ухвалі Вищого адміністративного суду від 25.08.2016 року (справа №К/800/1007/16), постанові Вищого адміністративного суду від 08.08.2016 року (справа №К/800/36893/14), ухвалі Вищого адміністративного суду від 31.08.2016 (справа №К/800/37233/15), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2016 року (справа №К/800/29463/13), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року (справа № К/800/23259/16).

Відповідно до положень ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Так, у постанові Верховного суду України від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13 суд зазначив, що: «…Висновок суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, про те, що моментом укладення договорів оренди земельних ділянок є дата їхньої державної реєстрації (18 травня та 4 серпня 2011 року) є помилковим, оскільки відповідно до зазначених положень договорів оренди та Закону України «Про оренду землі» в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору».

Абзац 1 пункту 6.26. Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість встановлює, що оскарження рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації платника ПДВ, зареєстрованого як суб'єкт спеціального режиму оподаткування, та/або рішення про виключення із реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування здійснюється за процедурами, визначеними пунктом 5.10 розділу V цього Положення.

Відповідно до абзаців 1,3 п. 5.10 Положення, рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ за самостійним рішенням контролюючого органу може бути оскаржене в адміністративному порядку відповідно до вимог статті 56 Кодексу або до суду. Підставою для внесення до Реєстру змін щодо скасування анулювання реєстрації, що відбулось за самостійним рішенням контролюючого органу, є рішення суду, яке набрало законної сили, або рішення контролюючого органу про скасування рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ.

Згідно абзацу 3 п. 6.26. Положення, у разі скасування анулювання реєстрації платника ПДВ - суб'єкта спеціального режиму оподаткування дати реєстрації платником ПДВ та реєстрації суб'єктом спеціального режиму оподаткування не змінюються.

Згідно з частиною 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд вважає за необхідне на підставі положень ч. 2, 3 ст.162 КАС України винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, зясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення Комінтернівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 28.09.2016 року №19, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити певні дії підлягають задоволенню відповідно до положень ч.2 ст. 162 КАС України.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись приписами ст.6-8, 71, 86, 122, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комінтернівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 28.09.2016 року №19 про виключення приватного підприємства «Хлібопродукт» (67308, Одеська обл., Березівський район, смт. Раухівка, вул. Гвардійська, будинок 30, ) з реєстру субєктів спеціаль ного режиму оподаткування.

Зобов'язати Комінтернівську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС в Одеській області поновити реєстрацію приватного підприємства «Хлібопродукт» (67308, Одеська обл., Березівський район, смт. Раухівка, вул. Гвардійська, будинок 30, код ЄДР ПОУ 30397534) як суб'єкта спеціального режиму оподаткування з 01.09.2016 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь приватного підприємства «Хлібопродукт» (67308, Одеська обл., Березівський район, смт. Раухівка, вул. Гвардійська, будинок 30, ) сплачений судовий збір у розмірі 2756 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.