Справа № 826/9149/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2016 року № 826/9149/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів - Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (позивача)
доДержавної фіскальної служби України (відповідача-1), Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві (відповідача-2)
провизнання недійсною заяви та угоди, визнання протиправними дій, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, у якому просила:

- визнати недійсною заяву позивача від 29.02.2016 року про звільнення за угодою сторін 29.02.2016 року;

- визнати недійсною угоду про припинення трудового договору від 29.02.2016 року, укладену між позивачем та ДФС України;

- визнати протиправними дії ДФС України щодо прийняття наказу від 29.02.2016 року №619-о «Про звільнення ОСОБА_1»;

- скасувати наказ ДФС України від 29.02.2016 року №619-о «Про звільнення ОСОБА_1» з моменту його прийняття;

- визнати протиправними дії ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо прийняття наказу від 01.03.2016 року №32-о «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1»;

- скасувати наказ ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01.03.2016 року №32-о «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1» з моменту його прийняття;

- поновити позивача на посаді заступника начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві з 29.02.2016 року;

- зобов'язати ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві та ДФС України відшкодувати позивачу суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути солідарно з ДФС України та ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача 10000,00 гривень у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані накази прийняті з порушенням норм, встановлених чинним законодавством України, а тому підлягають скасуванню.

В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-2 проти позовних вимог заперечив, надав суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

08.09.2016 року представник відповідача-1 подав заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача-2, який згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача-2, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Наказом Голови Державної фіскальної служби України №2188-о від 26.12.2014 року ОСОБА_1 призначено в порядку переведення на посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві.

Наказом Державної фіскальної служби України №619-о від 29.02.2016 року ОСОБА_1, заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, звільнено із займаної посади 29.02.2016 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

01.03.2016 року начальником Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийнято наказ №32-о про виплату грошової компенсації ОСОБА_1

11.03.2016 року позивачем на адресу відповідача-1 направлено заяву про відкликання заяви про звільнення.

Проте, таке звернення позивача було залишено відповідачем-1 поза увагою.

Позивач вважаючи, що оскаржуваними наказами порушено її права та законні інтереси, звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам, з урахуванням викладених ним обставин, суд враховує наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючі спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно п.2 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п.15 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII). Він визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

У абз.1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає наводити мотиви свого звільнення або бажає звільнитися без додержання строку, передбаченого ст.38 КЗпП України, за відсутності для цього поважних причин, його звільнення відбувається за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за умови, що сторони домовилися про цю підставу.

Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

У п.1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21.05.2014 року №236 (надалі - Положення №236) зазначено, що Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Відповідно до п.п.11, п.п.12, п.п.14 п.11 Положення №236 Голова ДФС затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату ДФС, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, заступників керівників; приймає на роботу та звільняє з роботи в порядку, передбаченому законодавством, працівників ДФС; призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату ДФС (якщо інше не передбачено законом).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної фіскальної служби України №619-о від 29.02.2016 року ОСОБА_1, заступника начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, звільнено із займаної посади 29.02.2016 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.

01.03.2016 року начальником Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийнято наказ №32-о про виплату грошової компенсації ОСОБА_1

Листом від 01.03.2016 року №1076/111/26-56-04-56 позивачу повідомлено про його звільнення та висловлено прохання прибути до приміщення ДПІ Подільського району ГУ ДФС у м. Києві для отримання трудової книжки, відповідний наказ про звільнення ОСОБА_1 прикріплений додатком до листа. Вищезазначений лист 07.04.2016 року повернуто до ДПІ Подільського району ГУ ДФС у м. Києві у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

30.03.2016 року відповідачем-2 повторно було направлено повідомлення №2700/111/26-56-04-52 ОСОБА_1 про її звільнення та про прибуття до установи для отримання трудової книжки.

18.04.2016 до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшла заява за вх. №6758/Ш від ОСОБА_1 про направлення листків непрацездатності.

16.05.2016 позивач отримала трудову книжку та надала ще один листок непрацездатності, відповідно до заяви від 16.05.2016 року.

Листом №3721/111/26-59-04-56 від 17.05.2016 року ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомлено ОСОБА_1 про те, що лікарняні листи розгляду та оплаті не підлягають у зв'язку зі звільненням останньої. По листку непрацездатності Серія АГЯ №354570 від 26.02.2016 КПН «ЦПМСД №1» Подільського району м. Києва за період непрацездатності з 27.02.2016 року по 07.03.2016 року здійснено відповідні розрахунки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що заява про звільнення написана нею під «психологічним тиском» посадових осіб ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві та за відсутності власного волевиявлення.

Однак, як зазначила сама позивач, заява про звільнення була підписана нею власноручно. При цьому доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами відповідача, суду не надано.

У судовому засіданні 09.09.2016 року у якості свідка допитано начальника ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_2

Свідок повідомила, 29.02.2016 року її було викликано на прийом до начальника ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3, на якому остання висловила своє занепокоєння стосовно ситуації, що склалась у ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві у зв'язку кримінальним провадженням, в якому фігурує позивач. Також, зі слів свідка, ОСОБА_3 було висловлено рекомендацію провести роз'яснювальну бесіду з позивачем щодо прийняття рішення про звільнення з посади за власним бажанням.

За наслідками вказаної зустрічі, ОСОБА_2 було викликано позивача та повідомлено про рекомендацію про звільнення з посади за власним бажанням та про необхідність прийняття певного рішення, після чого позивач погодилась з даною пропозицією та написала заяву про звільнення за угодою сторін.

Під час допиту свідка судом не встановлено здійснення психологічного тиску на позивача. ОСОБА_2 пояснила, що ніякого тиску на ОСОБА_1 не здійснювала.

Також, судом встановлено, що інші особи при розмові позивача з ОСОБА_2 присутні не були.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про недоведеність того факту, що заява про звільнення була підписана нею під психологічним тиском та за відсутності власного волевиявлення.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Так, для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не встановлює обов'язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, нормами чинного законодавства чітко передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку шляхом подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. Звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення.

Суд вважає дату звільнення погодженою сторонами, оскільки згідно наказу №619-о від 29.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» зазначено, що датою звільнення за угодою сторін є 29.02.2016 року.

При цьому, у заяві про звільнення позивачем також зазначено дату 29.02.2016 року.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, можливе лише при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 р. №21-320а13.

Водночас відовідач-1 не висловлював згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

З огляду на викладене, суд вважає, що фактично трудовий договір був припинений у строк, погоджений обома сторонами договору.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у випадку звільнення ОСОБА_1, існувало вільне волевиявлення та домовленість між сторонами трудового договору про звільнення, було визначено строк припинення трудового договору, позивач не заперечувала проти свого звільнення з 29.02.2016 року.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що наказ ДФС України від 29.02.2016 року №619-о «Про звільнення ОСОБА_1» та наказ ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01.03.2016 року «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1» є законними.

Враховуючи, що судом визнано правомірність оскаржуваних наказів, то інші вимоги, які є похідними від зазначених, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко