Справа № 826/26910/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 грудня 2016 року № 826/26910/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про третя особа про 1) Міністерства внутрішніх справ України 2) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) зобов'язання поновити на роботі та стягнення середньомісячного заробітку

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до 1) Міністерства внутрішніх справ України, 2) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора), третя особа без самостійних вимог на предмет спору Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) та просив суд зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України поновити на публічній службі позивача на рівнозначній посаді в органах внутрішніх справ України. Також позивач просив суд стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 р. по день фактичного поновлення ОСОБА_1 на публічній службі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у відповідача не було законних підстав для його звільнення, оскільки наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №1038 о/с від 06.11.2015 р. в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 р. прийнято передчасно, за відсутності правових підстав для його прийняття, оскільки відповідач при прийняті оскаржуваного рішення не встановив подальшої можливості використання позивача на службі у відповідності до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 та не запропонував йому іншої посади. Так, в порушення вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України позивача не було персонально попереджено про його вивільнення. Крім того, позивач зазначив, що відповідачами в порушення вимог чинного законодавства не ознайомлено позивача у строки, встановлені законом, з наказом про його звільнення та не видано йому трудової книжки.

Відповідачем-1 до служби діловодства суду 01.02.2016 р. надано заперечення проти позову від 28.01.2016 р. № 12/6-256, в яких просив в задоволенні позову відмовити з підстав того, що позивача було звільнено у зв'язку з скороченням штатів, отже під час прийняття наказу про звільнення посадові особи діяли в межах та у спосіб наданих їм повноважень, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

В судовому засіданні 19.04.2016 року відповідачем-2 було подано заперечення від 19.04.2016 р., в яких він проти позову заперечує та зазначає, що звільнення позивача відбулося у зв'язку з скороченням штатів відповідно до Закону України «Про національну поліцію», виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством. За вказаних обставин відповідач-2 просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні у зв'язку з нез'явленням представника відповідача-1, судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 №580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIІI) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення про проходження служби).

При цьому, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 580-VIІI Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

При цьому, повідомлення про можливе звільнення через скорочення штатів в силу Закону №580-VIІI законодавець пов'язав не з моментом набрання чинності останнього, а з моментом його опублікування, яке було здійснено 06.08.2015.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

Водночас, згідно п. 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Разом з цим, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI).

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону (п. 11 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI).

Аналіз вказаного дає суду підстави стверджувати, що Законом №580-VIІI передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Тобто, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб встановлений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що Закон №580-VIІI був опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Як зазначив позивач у своїй позовній заяві відповідного рапорту він не писав та відповідачам не подавав.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що належні та допустимі докази наявності обставин використання наданого права позивачу Законом № 580-VIІI на подачу заяви про прийняття на службу до поліції відсутні.

Вказане, в свою чергу, в контексті п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції.

Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача щодо наявності у нього переважного права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, оскільки судом не встановлено, що останнім виявлено бажання на проходження служби в поліції шляхом подачі відповідного рапорту чи заяви.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та утворено Головне управління Національної поліції у м. Києві.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається до цього Наказу, в тому числі були скасовані штати і скорочені посади Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві.

З урахуванням зазначеного, стосовно позивача судом не встановлено обмежень, які б перешкоджали відповідачу - 1 (за умови дотримання встановленої законодавством процедури) приймати рішення про його звільнення через скорочення штатів. А у зв'язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ у Головного управління Міністерства внутрішніх справ відповідно була відсутня можливість використати позивача на службі в органах внутрішніх справ.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Суд додаткового звертає увагу, що п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року. Вказані норми є імперативними, тобто, неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Ідентична за змістом позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2016 по справі №810/134/16.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві при прийняті наказу від 06.11.2015 за №1038 о/с діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування останнього задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції відділу міліції Голосіївського районного управління або рівнозначній посаді з 06.11.2015 суд звертає увагу на наступне.

Згідно п. 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Приймаючи до уваги те, що судом не встановлено незаконного звільнення позивача, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для поновлення останнього та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім того нормами чинного законодавства (в тому числі ст. 49 2 Кодексу законів про працю України) не передбачено переведення особи при звільненні з роботи на підприємстві, в установі, організації на іншу роботу в іншому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цілому.

Інші доводи та твердження позивача не спростовують вище встановленого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач в супереч ч. 1 ст. 71 КАС України не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що наведені позивачем докази не доводять обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

судді І.М. Погрібніченко В.П. Шулежко