Справа № 826/3997/15
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ К/800/23384/16

Вищий адміністративний суд України у складі: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Приходько І.В., Цвіркуна Ю.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2015

у справі № 826/3997/15

за позовом підприємства з іноземними інвестиціями «Гленкор Грейн Україна» (далі - позивач, ПІІ «Гленкор Грейн Україна»)

до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - відповідач, МГУ ДФС - ЦО з ОВП)

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Іллічівський зерновий термінал» (далі - третя особа, ТОВ «Іллічівський зерновий термінал»)

та приватне акціонерне товариство «Божедарівський елеватор» (далі - третя особа, ПрАТ «Божедарівський елеватор»)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПІІ «Гленкор Грейн Україна» звернулось до суду з адміністративним позовом до МГУ ДФС - ЦО з ОВП про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014 № .

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2015 постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2015 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2015. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 7, ст. 9, ст. 11, ст. 69, ст. 70, ст. 86, ст. 94, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач та треті особи у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначають, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважають касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні відповідно до ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України.

В порядку ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом першої інстанції замінено первинного позивача правонаступником у зв'язку із реорганізацією підприємства з іноземними інвестиціями «Сєрна» на ПІІ «Гленкор Грейн Україна», а також первинного відповідача у зв'язку із реорганізацією Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників на Міжрегіональне головне управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таткого.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 26.11.2014 по 09.12.2014 відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість заявленого до відшкодування на рахунок платника у банку за період з листопада 2011 року по лютий 2014 року з урахуванням уточнених розрахунків податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок, результати якої оформлено актом від 09.12.2014 № 1441/28-1037-20/23393195, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до завищення підприємством податкового кредиту по операціях з придбання з ПДВ, які надають право формування податкового кредиту на суму 1 199 657,00 гривень, по операціях з придбання з ПДВ, які не надають право формування податкового кредиту на суму 358 913,00 гривень; п. 200.1, п. 200.3 ст. 200, що призвело до завищення підприємством від'ємного значення податку на додану вартість в розмірі 1 199 657,00 гривень та порушення пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14, п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення підприємством бюджетного відшкодування у розмірі 1 199 657,00 гривень.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.12.2014 № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 830 556,00 гривень та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 299 914,00 гривень.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що підприємством не доведено товарності та реальності спірних господарських операцій з контрагентами позивача, чим підтверджено висновки податкового органу про відсутність у позивача правових підстав для формування податкового кредиту та відповідно від'ємного значення з податку на додану вартість за вказаними операціями.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги повністю, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходив з наступного.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

В силу приписів п. 201.6 ст. 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

За змістом п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень випливає, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у перевіряємий період позивач (покупець) мав господарські взаємовідносини з: СТОВ «Павлівка-Агро Трейд» (продавець) за договорами купівлі-продажу (кукурудзи 3 класу для кормових потреб українського походження врожаю 2013 року) від 11.02.2014 № VP-026-14, від 12.02.2014 № VP-028-14, від 14.02.2014 № VP-032-14, від 17.02.2014 № VP-034-14, від 13.02.2014 № VP-030-14, від 19.02.2014 № VP-036-14, від 25.02.2014 № VP-037-14; ФГ «Золоте Руно і К» (продавець) за договором купівлі-продажу (соняшнику українського походження 2013 року врожаю) від 21.11.2013 № DP-172-13; ТОВ «СТ АГРОІНВЕСТ» (продавець) за договорами купівлі-продажу (насіння соняшника українського походження 2011 року врожаю) від 03.04.2012 № ZP-042-12, від 11.04.2012 № ZP-045-12, від 19.04.2012 № ZP-048-12 та від 17.04.2012 № ZP-046-12; ПП «Адвокатське бюро».

Вказані господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності.

На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій, обумовлених вказаним правочинами, позивачем долучено до матеріалів справи копії податкових та видаткових накладних; реєстрів ІТЗ (TOB «Іллічівський зерновий термінал»), які містять інформацію про кількість та якість товару, що передається із зазначенням номерів автомобілів, товарно-транспортних накладних і ваги товару, постачальника; товарно-транспортних накладних; тристоронніх актів прийому-передачі; складських квитанцій; рахунків-фактур; рахунків на оплату; платіжних доручень.

Так, при дослідженні вказаних документів судом апеляційної інстанції встановлено, що такі містять всі необхідні реквізити, відображають зміст та обсяги даних операцій, належним чином підписані та скріплені печатками сторін, тобто є первинними документами у розумінні чинного законодавства.

Як вірно зауважено судом апеляційної інстанції, акт перевірки не містить будь-яких заперечень відповідача щодо наявності у позивача всіх належно оформлених первинних документів, які підтверджують його право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Натомість, безпідставними є твердження суду першої інстанції щодо окремих недоліків первинних документів, оскільки сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взято до уваги твердження відповідача, підтримані судом першої інстанції, про безтоварність операцій з огляду на наявність незначних недоліків при заповненні товарно-транспортних накладних водіями-експедиторами (найнятими контрагентами), оскільки дана обставина не позбавляє права платника податків на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки товарно-транспортні накладні є первинними документами для послуг транспортування, а не для податкового обліку операцій купівлі-продажу (поставки) зерна, тобто не може бути підставою для висновків про нездійснення господарських операцій в разі наявності первинних документів, що підтверджують поставку товару.

Також, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взято до уваги посилання податкового органу на ненадання позивачем карантинних сертифікатів, оскільки сертифікат не є первинним документом.

Водночас, у ході розгляду справи встановлено, що на час вчинення правочинів та складання податкових накладних зазначені контрагенти позивача були зареєстровані платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні за вказаними операціями.

Разом з тим, при дослідженні долучених позивачем і залученими до участі у справі третіми особами документів, зокрема, копій договорів купівлі-продажу на території України, експортних контрактів та вантажно-митних декларацій (ВМД) з інформаційними довідками про перетин кордону, та пояснень до них встановлено, що придбані у контрагентів товари за спірними правочинами були використані позивачем в межах власної господарської діяльності, шляхом подальшої реалізації іншим особам.

Як вірно зауважено судом апеляційної інстанції, посилання податкового органу, підтримані судом першої інстанції, на ненадання позивачем письмового договору купівлі-продажу з ПП «Адвокатське бюро» є безпідставними, з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним ст. 208 Цивільного кодексу України, угоди між юридичними особами повинні укладатись у письмовій формі. Проте в силу ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недодержання простої письмової форми, якщо такий наслідок не передбачений прямо законом, не тягне за собою його недійсність.

Тобто, законом прямо не передбачено недійсності договору купівлі-продажу у разі укладення його в усній формі, такий договір не визнаний судом недійсним, тому, в силу презумпції правомірності правочину, закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу, укладений в спрощений спосіб шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, що дозволено ст. 181 Господарського кодексу України, є правомірним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, щодо безпідставності посилань податкового органу на акти перевірок та звірок, складених щодо контрагентів позивача, які слугували однією з підстав для висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства, у зв'язку з тим, що порушення контрагентом податкового законодавства не може впливати на правомірність формування ПІІ «Гленкор Грейн Україна» податкового кредиту, оскільки платник податку не повинен нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку.

Таким чином, судом апеляційної інстанції у повній мірі визначено необґрунтованість висновків податкового органу, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджено підставність та правомірність формування позивачем податкового кредиту, на підставі належним чином оформлених первинних документів, в тому числі податкових накладних, отриманих в ході реального здійснення господарських операцій, що ґрунтується на вимогах податкового законодавства.

При вирішенні спору судом першої інстанції зазначене не було враховане.

Отже, судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та не правильного вирішення справи, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції правомірно та обґрунтовано скасовано постанову суду першої інстанції та задоволено позовні вимоги.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників - відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2015 у справі № 826/3997/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова
Судді: І.В. Приходько
Ю.І. Цвіркун