Справа № 825/1552/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1552/16 Головуючий у 1-й інстанції: Лобан Д.В.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Мацедонської В.Е., Костюк Л.О.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Семенівське відділення Менської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, третя особа: Семенівське відділення Менської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відносно нього закінчено виконавче провадження. Оскільки стягувач у встановлений законом термін повторно не звернувся із відповідною заявою щодо відкриття виконавчого провадження, позивач вважає обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України, накладене Семенівським місцевим судом на боржника, безпідставним, необґрунтованим та таким, що обмежує його конституційні права, передбачені ст. 33 Конституції України.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року задоволено вказаний адміністративний позов. Визнано неправомірною бездіяльність Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області та зобов'язано Семенівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" та надіслати вказану постанову до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для зняття тимчасового обмеження у праві на виїзд за межі України.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Семенівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Крім цього, вказаною особою подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що зазначений строк пропущено з поважних причин.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконанні Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області знаходився виконавчий лист № 2а/2570/210/12, виданий 20.03.2012 року Чернігівським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь державного бюджету податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 52706,71 грн.

05.06.2014 року старшим державним виконавцем Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області Міц Р.Ю. на підставі виконавчого листа № 2а/2570/210/12, виданого 20.03.2012 року Чернігівським окружним адміністративним судом, винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь державного бюджету податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 52706,71 грн (а.с. 29).

У зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилася безрезультатними, старшим державним виконавцем Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області Шумейко Л.А. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві (а.с. 30). Вказаною постановою припинена чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області від 05.09.2012 року обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань без вилучення паспортного документу.

Листом за вих. № 02-09/16 представник позивача звернувся до Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області щодо надання офіційної інформації щодо стадії виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь державного бюджету податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 52706,71 грн та з вимогою винести відповідну постанову, на підставі якої Державною прикордонною службою з ОСОБА_2 буде знято тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

22.08.2016 року листом за вих. № 20-28/1919 представника позивача повідомлено про те, що станом на 22.08.2016 року на виконанні у відділі ДВС не перебуває жодного виконавчого провадження відносно ОСОБА_2, останнє виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а/2570/210/12 про стягнення боргу на суму 52706,71 грн. повернуто без виконання 11.08.2015 року, про що винесена постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 11.08.2015 року. Також зазначено, що Інструкцією примусового виконання рішень передбачено порядок зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а саме п. 12.4 передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно особи знімається у разі винесення державним виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав, на підставі частини першої статті 48 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-6, 8-9, 11-14 частини першої статті 49 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів. Державним виконавцем жодної з вище вказаних постанов не виносилось, тому зняття обмеження в праві виїзду з України є не можливим (а.с. 9).

Не погоджуючись з вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи даний адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках (частина 1 статті 19 Закону).

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконання вказаних норм старшим державним виконавцем Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області Міц Р.Ю. на підставі виконавчого листа № 2а/2570/210/12, виданого 20.03.2012 року Чернігівським окружним адміністративним судом, винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь державного бюджету податкового боргу з податку на додану вартість у розмірі 52706,71 грн. (а.с. 29).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 зазначеного вище Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У відповідності до ст. 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом першої інстанції було встановлено, що у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилася безрезультатними, старшим державним виконавцем Семенівського РВ ДВС Головного ТУЮ в Чернігівській області Шумейко Л.А. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві (а.с. 30).

Отже, виконавчий документ повернуто стягувану у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилася безрезультатними, тобто на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», про що також зазначено в постанові відповідача від 11 серпня 2015 року.

Інструкцією примусового виконання рішень передбачено порядок зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а саме п. 12.4 передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно особи знімається у разі винесення державним виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав, на підставі частини першої статті 48 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-6, 8-9, 11-14 частини першої статті 49 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів. Державним виконавцем жодної з вище вказаних постанов не виносилось, тому зняття обмеження в праві виїзду з України є не можливим (а.с. 9).

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги п. 12.4 зазначеної Інструкції.

Однак, колегія суддів вважає таке посилання необґрунтованим, оскільки вказаний пункт Інструкції передбачає порядок зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав, на підставі частини першої статті 48 Закону, тобто в разі, коли виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Колегією суддів встановлено, що виконавчий документ було повернуто з інших підстав, ніж передбачені ч. 1 ст. 48 Закону України та п. 12.4 зазначеної вище Інструкції, а тому доводи позивача про наявність у спірних правовідносинах бездіяльності відповідача є безпідставними.

При цьому, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що при проведенні виконавчих дій повторно у боржника не було виявлено майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, тому 11 серпня 2015 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження". Таким чином, виконавче провадження не було закінчено на підставі п. п. 1-6, 8, 9, 11-14 вказаного Закону.

Оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа не була скасована, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до необгрунтованого висновку про можливість за таких обставин задовольнити вимоги позивача шляхом зобов'язання відповідача прийняти постанову про закриття виконавчого провадження, оскільки такі дії суперечать вимогам Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, задовольняючи даний позов, обрав невірний спосіб захисту прав позивача.

Отже, вимоги позову є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а тому вона є такою, що підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області - задовольнити, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Семенівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Семенівське відділення Менської ОДПІ Головного управління ДФС у Чернігівсбкій області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: В.Е. Мацедонська

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 19.12.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мацедонська В.Е.