Справа № 826/879/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 грудня 2016 року № 826/879/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління

юстиції у м. Києві

про скасування постанови у ВП №43856019 від 30.12.2015 р.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - Відповідач) про скасування постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві головного державного виконавця Андросович Н.В. від 30.12.2015 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчому провадженні №43856019.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем винесено оскаржувану постанову передчасно, оскільки фактично рішення суду виконано не були.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

На підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №2а-14009/10/2670 видано 19.09.2011 року виконавчий лист, яким зобов'язано комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.09.2009 року та надати відповідь у порядку та строки, встановлені законом.

Постановою від 30.12.2013 року виконавчого провадження №32285340 старшим державним виконавцем повернуто виконавчий лист №2а-14009/10/2670 від 13.04.2012 року Позивачу.

В подальшому постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.05.2014 року по справі №826/5724/14 визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві від 30.12.2013 року Петрусенко Г.О. про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні №32285340 (надалі - Постанова по справі №826/5724/14).

Враховуючи вищевказану Постанову по справі №826/5724/14 Відповідачем 03.07.2014 року відкрито виконавче провадження №43856019.

Відповідно до Постанови від 30.12.2015 року головним державним виконавцем Відповідача у ВП№43856019 було повернуто на підставі п.9 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» Позивачу виконавчий документ стягувачеві, а саме виконавчий лист №2а-14009/10/2670 від 13.04.2012 року.

Так, з вказаної постанови вбачається, що Відповідач при прийнятті спірного рішення мотивувався тим, що починаючи з 01.01.2013 року функції щодо державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна делеговані Державній реєстраційній службі України.

Позивач вважаючи протиправними дії державного виконавця щодо прийняття спірного рішення звернувся з відповідними позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV).

Відповідно до ст. 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень статті 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, а примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці.

Згідно зі статтею 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Крім того, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 11).

Як вбачається з матеріалів справи, доказів виконання виконавчого листа від 13.04.2012 року №2а-14009/10/2670 Відповідачем не надано Суду.

Крім цього, Суд звертає увагу, що Відповідачем повторно повернуто виконавчий лист від 13.04.2012 року №2а-14009/10/2670 Позивачу за тих самих підстав, що вказані в Постанові державного виконавця від 30.12.2013 року, яку було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві, а саме постановою від 22.05.2014 року №826/5724/14.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 КАС встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено права та обов'язки державного виконавця, якою, крім іншого, передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв'язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України від 25.11.2014 (справа №21-506а14).

Суд звертає увагу, що Відповідачем проігноровано рішення суду, яке набрало законної сили та підлягало виконанню, також не надано жодних доказів, які б свідчили про вжиття усіх можливих і необхідних для виконання боржником судового рішення заходів, передбачених Законом.

Випадки закінчення виконавчого провадження визначено ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999.

Частиною 1 ст. 51 Закону №606-ХІV визначено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо скасування постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві головного державного виконавця Андросович Н.В. від 30.12.2015 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчому провадженні №43856019 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вищезазначений розподіл обов'язку доведення встановлює презумпцію правомірності дій позивача та наявність протиправності в діях суб'єкта владних повноважень, яка має бути спростована відповідачем певними засобами доказування.

Натомість в ході судового розгляду справи представниками Відповідача не було надано суду належних доказів, які б підтверджували правомірність оскаржуваних дій.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві головного державного виконавця Андросович Н.В. від 30.12.2015 року про повернення виконавчого документу стягувачеві у виконавчому провадженні №43856019.

3. Стягнути з відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 511,21 грн. (п'ятсот одинадцять гривень 21 копійка).

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук