Справа № 815/6301/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6301/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом компанії « 2705 MANAGEMENT INC.» до Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов компанії « 2705 MANAGEMENT INC.» до Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, в якому позивач просить визнати протиправними дії Управління культури, охорони об'єктів культурної спадщини щодо зобов'язання укладання договору охорони культурної спадщини на будівлю по вул. Тираспольській, 4, м. Одеса.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача є протиправними, такими, що були спрямовані на створення незаконних підстав для обов'язкового укладення договору охорони культурної спадщини на будівлю, розташовану за адресою: вул. Тираспольська, 4, м. Одеса. Позивачем неодноразово отримувались листи, в яких відповідач зазначав про необхідність укладення охоронного договору з відповідачем для користування приміщеннями будівлі за адресою: вул. Тираспольська, 4, м. Одеса, яка належить компанії « 2705 MANAGEMENT INC.» на праві власності (колишній палац Каліо, споруджений у 1834 році за проектом архітектора Торічеллі Г.І.), та яка є пам'яткою архітектури національного значення згідно з постановою Ради Міністрів України № 970 від 24.08.1963 р. Позивач наголосив, що об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу національної пам'ятки лише після внесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Зазначаючи, що у списку Державного реєстру нерухомих пам'яток України не міститься даних щодо будівлі за адресою: вул. Тираспольська, 4, м. Одеса, відтак останнє не є об'єктом культурної спадщини.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. В судовому засіданні 12.12.2016 р. представник позивача надав до суду письмове клопотання, в якому просив суд розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні проти адміністративного позову заперечував з підстав, наведених у письмових запереченнях (а.с. 41-44), просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування правової позиції відповідач зазначив, що будівля, розташована по вул. Тираспольській, 4 (колишній палац Каліо, споруджений у 1834 році за проектом архітектора Торічеллі Г.І.), згідно з постановою Ради Міністрів України № 970 від 24.08.1963 р. прийнята під охорону держави як пам'ятка містобудування та архітектури республіканського значення. Тому дії посадових осіб щодо забов'язання позивача укласти обов'язковий договір охорони культурної спадщини є правомірними. У судовому засіданні 12.12.2016 р. представник відповідача не заперечував щодо задоволення клопотання представника позивача про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Корпорації «MANAGEMENT INC.» належать на праві власності нежилі приміщення, що знаходяться з адресою: м. Одеса, вул. Тираспольська, 4, загальною площею 2347,00 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.03.2015 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. (зареєстровано в реєстрі за №1258), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.03.2015 р. (а.с. 22-23).

Постановою Ради Міністрів Української РСР № 970 від 24.08.1963 р. «Про впорядкування справи обліку та охорони пам'ятників архітектури на території Української РСР» зазначену будівлю віднесено до списку пам'ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави (а.с.13-21).

05.08.2016р. (вих. № 01-13/1614сп) Управлінням культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації на адресу Корпорації «MANAGEMENT INC.» направлено лист, в якому зазначено про необхідність укласти охоронний договір на вищевказаний об'єкт відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з відповідним органом охорони культурної спадщини та попереджено про відповідальність за ухилення від підписання охоронного договору або за порушення режиму використання пам'ятки (а.с. 15). 01.11.2016р. (вих. №0113/2720сп) відповідачем на адресу позивача направлено лист з аналогічним змістом (а.с. 16-17).

Крім того, у листі Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 04.09.2016р. (вих. № 0113/2160сп), адресованому позивачу, наголошено на необхідності Корпорації «MANAGEMENT INC.» укласти охоронний договір на користування приміщеннями будівлі - пам'ятки та акцентовано увагу на тому, що згідно п.3 розділу Х Закону України «Про охорону культурної спадщини» Об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону. Таким чином, на будівлю, розташовану по вул. Тираспольській, 4 (колишній палац Каліо, споруджений у 1834 році за проектом архітектора Торічеллі Г.І.) розповсюджується статус пам'ятки (а.с. 18).

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо зобов'язання Корпорації «MANAGEMENT INC.» укласти охоронний договір на будівлю - пам'ятку, що розташована по вул. Тираспольській, 4, м. Одеса, в зв'язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Зокрема, згідно з абзацом четвертим ст. 4 Закону України «Про охорону культурної спадщини» занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та внесення змін до нього щодо пам'яток національного значення віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. «а» ч. 1 ст.14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) щодо пам'яток національного значення здійснюється згідно з постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно з ч. 1 ст.13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України визначається Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1760 від 27.12.2001р. Зокрема, вказаним Порядком визначені критерії, яким повинен відповідати об'єкт культурної спадщини для занесення до Реєстру.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятка культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України; нерухомий об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.

Згідно ст.5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: ведення Державного реєстру нерухомих пам'яток України, здійснення координації та контролю за паспортизацією нерухомих об'єктів культурної спадщини; подання Кабінету Міністрів України пропозицій про занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та про внесення змін до нього щодо пам'яток національного значення; занесення об'єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та внесення змін до нього щодо пам'яток місцевого значення; забезпечення публікації Державного реєстру нерухомих пам'яток України та внесення до нього змін.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 11 Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1760 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 626) об'єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо об'єктів національного значення) та Мінкультури (щодо об'єктів місцевого значення). На кожний об'єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в такому органі. Занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається. Облікова документація на об'єкти культурної спадщини, які відповідно до пункту 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" визнаються пам'ятками, включає облікову картку або паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану. Пропозиції щодо включення щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до Реєстру подаються не пізніше ніж протягом трьох років з дня їх включення до переліку об'єктів культурної спадщини. Усім пам'яткам культурної спадщини у разі занесення до Реєстру присвоюються охоронні номери, що не можуть дублюватися.

Позивачем 09.09.2016р. (вх. № 0113/2219сп) направлено відповідь на лист Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 05.08.2016 р., в якому зазначено, що відповідно до порядку обліку об'єктів культурної спадщини існують два державних реєстри нерухомих пам'яток України: нерухомі пам'ятки України національного значення та нерухомі пам'ятки України місцевого значення, однак, в жодному з переліків нерухомих пам'яток України не міститься інформація щодо будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольська,4. З урахуванням наведеного, позивачем зроблено висновок, що вищевказана будівля не є об'єктом культурної спадщини, в зв'язку з чим відсутні будь-які підстави для укладення охоронного договору.

Водночас, відповідно до п.3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.4 «Прикінцевих положень» Закону України № 2245-IV від 16.12.2004 р. «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключения) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Згідно п.5 «Прикінцевих положень» Закону України № 2245-IV від 16.12.2004 р. «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» вказано Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону: подати до Верховної Ради України пропозиції щодо внесення змін до законів України у зв'язку з прийняттям цього Закону; розробити і забезпечити внесення змін до законодавчих актів України щодо залучення інвестиційних коштів у сферу охорони культурної спадщини; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття необхідних нормативно-правових актів у зв'язку з прийняттям цього Закону.

У п.2 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України «Про охорону культурної спадщини» Кабінетові Міністрів України протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом: подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законів України у відповідність із Законом України "Про охорону культурної спадщини"; розробити і привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; відповідно до компетенції забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади України їхніх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону.

Як було встановлено судом, будівлю, розташовану по вул. Тираспольській, 4, у м. Одесі, віднесено до списку пам'ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, який затверджено Постановою Ради Міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 р. «Про впорядкування справи обліку та охорони пам'ятників архітектури на території Української РСР» (а.с. 13-21).

На теперішній час не вирішено питання про включення (невключения) вказаної будівлі до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. При цьому є чинним п.4 «Прикінцевих положень» Закону України № 2245-IV від 16.12.2004 р., згідно якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключения) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відтак, в даному випадку щодо будівлі, розташованої по вул. Тираспольській, 4, мають застосовуватись приписи п.4 «Прикінцевих положень» Закону України № 2245-IV від 16.12.2004 р. «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Оскільки будівля, розташована по вул. Тираспольській, 4, внесена до Списку пам'ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави (охоронний №557), та з урахуванням приписів п.4 «Прикінцевих положень» Закону України № 2245-IV від 16.12.2004 р. «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини», остання є пам'яткою відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» до вирішення питання про її включення (невключения) до Реєстру.

Відповідно до статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом і держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність, а відповідно до преамбули Закону України «Про охорону культурної спадщини» охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно п.17 ч.1 ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить укладення охоронних договорів на пам'ятки.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам'яток, щойно виявлених об'єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об'єкти зобов'язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

З огляду на вищевикладене відповідачем неодноразово направлялись листи про необхідність терміново укласти з відповідним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини охоронний договір на будівлю-пам'ятку по вул. Тираспольській, 4, у м.Одесі.

Суд вважає необгрунтованим посилання позивача на висновок суду, відображений у постанові Верховного Суду України по справі № 5011-48/950-2012 від 09.09.2014 р., оскільки правовідносини у вказаній справі та у даній справі є різними.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до приписів ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.п. 6, 8 ч.1 ст. 3 КАС України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно із ч.1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Разом з тим, позивач не надав суду відповідних доказів в підтвердження та обґрунтування того, які саме права, свободи та охоронювані законом інтереси в межах даної справи порушено відповідачем.

Судом не встановлено, що з боку Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації при здійсненні ними владних управлінських функцій допущено порушення прав, свобод та інтересів компанії « 2705 MANAGEMENT INC.».

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, попереднім власником приватним підприємством «Аліна» отримувався дозвіл на виконання робіт з реабілітації та пристосування горищного простору під офіси №341/10/61-14 від 05.02.2014р. та було укладено охоронний договір №21-09/А-1 від 01.03.2004р. (а.с. 45-49).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги компанії « 2705 MANAGEMENT INC.» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 94, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову компанії « 2705 MANAGEMENT INC.» до Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.П. Самойлюк