Справа № 2а-16345/12/2670
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2016 року 08:15 №2а-16345/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Федорчука А.Б. та Мазур А.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною
до треті особи1) Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва 2) Міністерства юстиції України 1) Міністерство екології та природних ресурсів України 2) Міністерство економічного розвитку та торгівлі України 3) Державна митна служба України 4) Українська пакувально-екологічна коаліція
про визнання протиправними, скасування рішення та наказу,
ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва, (далі - відповідач-1), Міністерства юстиції України (далі - відповідач-2), треті особи - Міністерство екології та природних ресурсів України, Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, Державна митна служба України, Українська пакувально-екологічна коаліція, в якій просило суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної служби України з питань державної регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30.10.2012 №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2013 №1160-ІV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»;

- визнати протиправними дії голови Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва Бродського М.Ю.;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 14.01.2013 №101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 №2а-16345/12/2670 позов Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30 жовтня 2012 року №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 14 січня 2013 року №101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015 №2а-16345/12/2670 апеляційну скаргу Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 №2а-16345/12/2670 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.04.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015 у справі №2а-16345/12/2670 - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для нового розгляду справи.

Через канцелярію суду від представника позивача, відповідача-1 надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності представників.

Від представника відповідача-2 надійшли письмові заперечення, в яких Міністерство юстиції України просило відмовити в задоволенні позову, з тих підстав що оспорюваний наказ Міністерства юстиції України від 14.01.2013 №101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта» не порушує права та інтереси позивача.

Представник третьої особи-1 через канцелярію суду подав письмові пояснення, в яких заперечував проти задоволення позову та просив здійснювати розгляд без його участі.

Представники третіх осіб -2, -3, -4 в судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову не надали.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

26.07.2001 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини».

30.07.2009 Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України, відповідно до пунктів «в», «п» статті 17 Закону України «Про відходи», постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» видано наказ №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах».

Наказом від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах» затверджено Порядок здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах, який розроблено з метою здійснення контролю за тарою і пакувальними матеріалами, у яких на територію України надходять імпортні товари (далі - Порядок №789/414/709).

30.10.2012 Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва прийнято рішення №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 №1160-1V «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», яким запропоновано Міністерству економічного розвитку і торгівлі, Міністерству екології та природних ресурсів України та Державній митній службі України скасувати спільний наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах».

Вказане рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва щодо усунення порушень принципів державної регуляторної політики підлягало виконанню у порядку, визначеному статтею 28 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у двомісячний строк з дня прийняття такого рішення, шляхом підготовки проекту акта про визнання таким, що втратив чинність та його подання не пізніше одного робочого дня до закінчення строку виконання відповідного рішення до спеціально уповноваженого органу.

У разі невиконання рішення спеціально уповноваженого органу про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики або не оскарження цього рішення органом виконавчої влади протягом встановленого в Законі України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» строку, дія регуляторного акта, щодо якого було прийнято відповідне рішення, зупиняється наступного дня з дня закінчення строку виконання такого рішення.

02.01.2013 Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва надіслано лист №1/10/20-13 до Міністерства юстиції України «Про зупинення дії регуляторного акта», а саме, спільного наказу Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах» та відповідне оголошення до редакції газети «Урядовий кур'єр», яке було опубліковане 10.01.2013 у випуску №5 (4891).

14.01.2013 Міністерством юстиції України прийнято оскаржуваний наказ «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта» №101/5, яким рішення про державну реєстрацію наказу Міністерства економіки України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної митної служби України від 30.07.2009 789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах», зареєстрованого в Міністерстві юстиції 31.07.2009 №717/16733 - скасовано, відповідно до підпункту «в» пункту 17 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, не погодившись з рішенням №7 від 30.10.2012 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 №1160-1V «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та наказом Міністерства юстиції України «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта» №101/5 від 14.01.2013, звернулось до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Як вбачається з наведеної правової норми, рішення суб'єкта владних повноважень можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії.

Поняття нормативно-правового акта та акта індивідуальної дії в Кодексі адміністративного судочинства України не врегульовані, а тому при визначення цих понять слід звернутися до загальних понять права.

Так, нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово; акт індивідуальної дії - виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

Визначальною ознакою як нормативно-правового акта так і акта індивідуальної дії є обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (кола суб'єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп в справі №3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа №800/206/15).

Згідно доводів позивача він є суб'єктом правовідносин, щодо яких застосовується оскаржуване рішення Державної служби України з питань державної регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30.10.2012 №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2013 №1160-ІV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Однак суд не погоджується із зазначеними твердженнями позивача, оскільки рішення від 30.10.2012 №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», адресоване Міністерству екології та природних ресурсів України, Міністерству економічного розвитку і торгівлі України та Державній митній службі України.

Так, з рішення від 30.10.2012 №7 видно, що Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва вирішено: запропонувати Міністерству екології та природних ресурсів України, Міністерству економічного розвитку і торгівлі України та Державній митній службі України: скасувати спільний наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах».

Позивач стверджує, що оскаржуване рішення порушує його особисті права та законні інтереси, так як він є суб'єктом правовідносин, щодо яких застосовується даний оскаржуваний акт.

Проте, зі змісту оскаржуваного рішення від 30.10.2012 №7 видно, що воно стосується саме конкретного кола суб'єктів, а саме: Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної митної служби України, зокрема їхнього спільного наказу від 30.07.2009 №789/414/709.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вказане рішення не порушує прав Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Окрім того, необхідно зазначити те, що вказане рішення було реалізоване, що підтверджується наказом Міністерства фінансів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 №1388/424/973, яким визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 31.07.2009 року за №717/16733.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп в справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 30.10.2012 №7 «Про необхідність усунення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством екології та природних ресурсів України та Державною митною службою України порушення принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України від 11.09.2003 №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», вичерпало свою дію з прийняттям Міністерством фінансів України, Міністерством екології та природних ресурсів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України наказу від 02.11.2015 №1388/424/973.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 14.01.2013 №101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта», то необхідно зазначити наступне.

Наказ Міністерства юстиції України від 14.01.2013 №101/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта» є актом індивідуальної дії і стосується прав та інтересів зазначених в ньому осіб, а саме: Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної митної служби України.

Так, оскаржуваним наказом Міністерства юстиції України скасовано рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби України від 30.07.2009 №789/414/709 «Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах».

Вище було зазначено правову позицію Конституційного Суду України, що міститься у абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення від 23.06.1997 № 2-зп, яка визначає підхід до визначення кола осіб, що мають право на оскарження актів індивідуальної дії.

Вищий адміністративний суд України у своєму інформаційному листі від 01.06.2010 № 781/11/13-10 зазначив, що з'ясування обставини про належність акта до нормативно-правового чи індивідуального «має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені». Також було зазначено, що: «Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин» та зроблено висновок про те, що: «звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено».

Крім того, суд наголошує, що пункт 18 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 прямо передбачає, що рішення про скасування державної реєстрації нормативно-правового акта може бути оскаржено суб'єктом нормотворення в порядку та з дотриманням строків, встановлених пунктом 13 цього Положення.

Отже, відповідний наказ, який стосується безпосередньо інтересів Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Державної митної служби, може бути оскаржений цими органами, а не позивачем.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук