Справа № 159/4463/16-а
Суддя: Логвинюк І. М.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 159/4463/16-а
Провадження № 2-а/159/158/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської обл. в складі:

головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Ткачука О.В.,

представника відповідача - юридичної особи - Смоляр І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу кримінально - виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області, старшого інспектора Ковельського міськрайонного відділу кримінально - виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області Кедича Сергія Володимироича про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у наданні дозволу на виїзд за межі України та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 28.11.16 р. звернувся до суду із вказаним вище адміністративним позовом до відповідача - юридичної особи, обґрунтованим тим, що постановою Ковельського міськрайонного відділу кримінально - виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області (далі - МРВ КВІ) від 09.11.16 р. йому як засудженому було відмовлено у наданні дозволу на виїзд за межі України. Оскаржувану постанову вважає незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає до скасування. Зазначає, що 28.10.16 р. він звернувся до відповідача - юридичної особи - із заявою про надання дозволу на виїзд за межі України у РП період з 31.10.16 р. по 03.11.16 р. в цілях ведення підприємницької діяльності і відповідно до наказу про службове відрядження № 1 від 28.10.16 р.. Обгрунтував таку свою заяву тим, що за вироком Костянтинівського міськрайсуду Донецької області від 20.07.16 р. йому було призначено покарання у виді штрафу як основного та позбавлення права обіймати посади, пов»язані з виконанням функцій представника влади на строк 1 р. як додаткового покарання. Покликаючись на ч. 2 ст. 34 КВК України, п. 4.13 Інструкції про порядок виконання покарань, не пов"язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженої Наказом Держдепартаменту України з питань виконання покарань, МЮ України від 19.12.03 р. № 270/1 560 (далі - Інструкція про порядок виконання покарань), зазначає, що з 20.10.16 р. він є фізичною особою - підприємцем. 26.10.16 р. йому було видано витяг з реєстру платників єдиного податку за № 3 404. Основними видами його економічної діяльності є роздрібна продуктова та промислова торгівля. У оскаржуваній постанові відповідач юридична особа - зазначив поняття службового відрядження відповідно до Наказу Мінфіну України від 13.09.98 р. № 59 «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», якою врегульоване службове відрядження виключно на підприємствах (установах, організаціях), що утримуються (фінансуються) за бюджетні кошти. Однак, він є підприємцем і не утримується (фінансується) за бюджетні кошти; не може делегуватись у службове відрядження. Для нього наказ про службове відрядження, посвідчення про відрядження підтверджує зв»язок відрядження з підприємницькою діяльністю. Вважає оскаржувану постанову невмотивованою. Покликаючись на ст. 19, ч. 1 ст. 33 Конституції України, ч. ч. 2, 3 ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.63 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16.12.66 р., ст. ст. 537, 539 КПК України, просить позов задовольнити, оскаржувану постанову визнати протиправною та скасувати, зобов»язати відповідача надати йому дозвіл на виїзд за межі України.

За ухвалою суду від 09.12.16 р. до участі у розгляд справи в якості співвідповідача залучено старшого інспектора Ковельського міськрайонного відділу кримінально - виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України у Волинській області Кедича С.В. як особу, яка виносила оскаржувану постанову.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат, кожен зокрема, позовні вимоги зменшили: просять оскаржувану постанову визнати протиправною та скасувати з мотивів її неналежного обгрунтування, про що наведено у позовній заяві. Змінені позовні вимоги, кожен зокрема, підтримали, просять позов задовольнити.

Представник відповідача - юридичної особи - проти позову заперечила, суду пояснила, що оскаржувана постанова винесена з наведеним у ній обґрунтуванням, так як позивачем не було надано всіх необхідних для прийняття позитивного рішення документів. Вважає, що підприємець не є працівником і наданий МРВ КВІ позивачем наказ не надавав відповідачеві Кедичу С.В. права на задоволення заяви позивача.

В судове засідання відповідач - Кедич С.В. - не з»явився, хоча - належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив. Письмового заперечення проти позову до суду не подав.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності особи, яка не з»явилась.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника - адвоката, представника відповідача - юридичної особи, дослідивши письмові докази у справі, з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позов безпідставний та підлягає до задоволення.

Та обставина, що позивач в даний час перебуває на обліку у МРВ КВІ як засуджений; з 20.10.6 р. є фізичною особою - підприємцем, стверджується копією вироку Костянтинівського міськрайсуду Донецької області від 20.07.16 р.; копією виписки з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сторонами не оспорюється.

Як слідує з копії заяви позивача, адресованої МРВ КВІ, від 28.10.6 р., що надійшла у МРВ КВІ 01.11.16 р., позивач просив надати йому дозвіл на виїзд за межі України - у РП в період з 31.10.16 р. по 03.11.16 р. в цілях ведення підприємницької діяльності, згідно з наказом про службове відрядження № 1 від 28.10.16 р..

Як слідує зі змісту копії наказу № 1 про службове відрядження від 28.10.16 р., виданого позивачем як фізичною особою - підприємцем, для закупівлі товарів та ведення переговорів з потенційними контрагентами, позивач як фізична особа - підприємеуь наказав відрядити себе як працівника у РП на період з 31.10.16 р. по 03.11.16 р.; позивача як працівника зобов»язано після повернення прозвітувати про витрачені на відрядження кошти. Підставою для видання наказу вказано проведення переговорів по заключенню договору поставки.

Оскаржуваною постановою, винесеною відповідачем - ст. інспектором Ковельського МРВ КВІ Кедичем С.В., відмовлено у наданні позивачеві дозволу на виїзд за межі України з тих мотивів, що службовим відрядженням, відповідно до Наказу Мінфіну України від 13.09.98 р. № 59 «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» (далі - Інструкція про службові відрядження), є поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю чи частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення. Позивач же не належить до таких.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов"язані діяли лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 34 КВК України, засуджений до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю зобов'язаний виконувати вимоги вироку суду; йому забороняється без дозволу кримінально - виконавчої інспекції виїжджати за межі України.

Згідно з п. п. 4.12, 4.13 Інструкції про порядок виконання покарань, не пов"язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженої Наказом Держдепартаменту України з питань виконання покарань, МЮ України від 19.12.03 р. № 270/1 560 (далі - Інструкція про порядок виконання покарань), інспекція може давати такий дозвіл тільки у випадках направлення засудженої особи у відрядження з місця роботи, що обов'язково повинно бути підтверджено документально. У таких випадках ксерокопії відповідних документів долучаються до особової справи засудженої особи. У разі прийняття рішення про надання засудженій особі дозволу на виїзд за межі України /відмови в наданні дозволу на виїзд/ працівник інспекції виносить мотивовану постанову /дод. 15 до Інструкції про порядок виконання покарань/, яка видається засудженій особі. Копія такої постанови долучається до особової справи засудженої особи.

Аналізуючи оскаржувану постанову у сукупності з наданими до заяви позивача від 28.10.16 р. документами, суд вважає, що оскаржувана постанова належно мотивована, так як і ній наведені належні і достатні мотиви та підстави її винесення.

Оскаржувана постанова винеена відповідно до имог законодавства, є законною та підстав для скасування оскаржуваної постанови немає.

Так, позивач є фізичною особою - підприємцем, здійснює свою діяльність відповідно до положень ГК України.

Згідно із ст. 42ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За змістом ст. 46 ГК України, підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці, тобто, використовувати найману працю. При цьому зобов»язані забезпечити працівникам належні і безпечні умови праці, оплату праці, інші соціальні гарантії відповідно до законодавства України про працю.

Суд враховує, що правовідносини між працівником і роботодавцем врегульовуються КЗпП України, за яким працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. Гарантії і компенсації при службових відрядженнях для працівника передбачені ст. ст. 121, 176, 186 - 1 КЗпП України.

А у ст. 3 КЗпП України зазначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини віх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності, а також осіб, працюючих за трудовими договорами у фізичних осіб.

Тобто, при направленні працівників у службові відрядження, підприємці повинні дотримуватись норм діючого законодавства з питань службових відряджень.

До таких нормативних актів, що є обов»язковими для застосування позивачем як підприємцем у своїй підприємницькій діяльності, належить і Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон, затверджена Наказом Мінфіну України від 13.03.98 р. № 59 (далі - Інструкція про службові відрядження), до якої звернувся відповідач Кедич С. В. при вирішенні заяви позивача від 28.10.16 р..

П. 1 розд. I Інструкції про службові відрядження, дійсно, деталізовано, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно - правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

П. п. 1, 5 розд. III деталізовано порядок відрядження за кордон: відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу керівника підприємства після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою КМ України від 02.02.11 р. N 98. Підприємство, що відряджає працівника у відрядження за кордон, забезпечує його грошовими коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом) в національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті.

Позивач же, являючись фізичною особою - підприємцем, не являючись стосовно самого себе роботодавцем як і працівником для самого себе як підприємця, відрядив, однак, себе як працівника за наказом № 1 від 28.10.16 р. у службове відрядження за межі України.

Таке формулювання наказу № 1 від 28.10.16 р., безперечно, ж є невірним, не відображає дійсного статусу позивача у світлі здійснюваної позивачем підприємницької діяльності, а саме, того, що позивач не є найманим працівником, яким він зазначений у вищевказаному наказі.

Крім того, суд враховує, що у наказі № 1 не відображені пункти призначення, а вказано лише РП, що є відомістю не про пункт призначення, а узагальнюючою інформацією про країну, у якій знаходиться певний пункт призначення для відряджуваної особи. І таке формулювання про пункт призначення не відповідає чинному законодавству, оскільки останнє вимагає подальшого підтвердження прибуття відрядженої особи у певний населений пункт (підприємство тощо).

Крім того, суд враховує, що позивачем подано заяву від 28.10.16 р. у МРВ КВІ лише 01.11.16 р., що, саме по собі, унеможливило б надання дозволу на відрядження у період, вказаний у наказі № 1.

Відповідач - Кедич С.В. - з врахуванням доданих до заяви документів, обґрунтовано відмовив у її задоволенні і підставно послався на Інструкцію про службові відрядження як обов»язкову для врахування у роботі і підприємцями.

Надання до заяви від 28.10.16 р. лише копії наказу без копії посвідчення про відрядження, і без врахування положень п. 1 розд. I, п. п. 1, 5 розд. III Інструкція про службові відрядження, безсумнівно, не могло бути достанім документальним підтвердженням можливості задоволення заяви позивача від 28.10.16 р..

Термін відрядження сплив 03.11.16 р..

Доводи позивача та його представника - адвоката - не знайшли свого ствердження в судовому засіданні. А тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 8, 55, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 8 -11, п. 2 ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 72, ст. ст. 86, 87, 159, 160 - 163, 256, 100 КАС України, Інструкцією про порядок виконання покарань, не пов"язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженою Наказом Держдепартаменту України з питань виконання покарань, МЮ України від 19.12.03 р. № 270/1 560, ст. 34 КПК України, Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою Наказом Мінфіну України від 13.03.98 р. № 59, Правилами використання готівкової іноземної валюти, затвердженими постановою Правління Нацбанку України від 30.05.07 р. N 200, ст. 42 ГК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення постанови, у разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, апеляційну скаргу можуть подати протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:І. М. Логвинюк