Справа № 815/1569/16
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1569/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О. О.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - Лазарєвої Ганни Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Державної міграційної служби України та ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ №137-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМСУ визнати за ним статус біженця та видати йому посвідчення біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року позов задоволено частково. Суд скасував рішення ДМСУ №137-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язав ДМСУ повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ДМСУ подало апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові повністю.

Також, частково не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДМСУ підлягає задоволенню, а скарга позивача не може бути задоволена з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2014 року позивач через свого представника звернувся до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданої заяви, 03 листопада 2014 року ДМСУ прийнято рішення №606-14, яким, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців, або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ДМСУ про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ №606-14 від 03 листопада 2014 року, зобов'язання ДМСУ прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду № 815/6894/14 від 24 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ДМСУ було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_4 до ДМСУ задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення ДМСУ №606-14 від 03 листопада 2014 року, яким ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язано ДМСУ повторно розглянути заяву ОСОБА_4 та прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

18 вересня 2015 року ДМСУ прийнято рішення № 51-15, яким зобов'язано ГУДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для його скасування судом.

06 жовтня 2015 року ГУДМС України в Одеській області був винесений наказ №187 про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина РФ ОСОБА_4, на підставі рішення ДМСУ №51-15 від 18 вересня 2015 року, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду № 815/6894/14 від 24 червня 2015 року, на підставі аналізу обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМСУ, відділом у справах біженців ГУДМС України в Одеській області прийнято висновок № 2014OD0201 від 19 лютого 2016 року про відмову ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатом повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМСУ прийнято рішення №137-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Винесення вказаного рішення ДМСУ про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню, як таке, що прийнято за відсутності підстав для його прийняття. Також, було зазначено, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому було відмовлено з задоволенні вимог про зобов'язання ДМСУ визнати статус біженця громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 та видання йому посвідчення біженця.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач є громадянином Російської Федерації (далі РФ).

24 червня 2014 року позивач звернувся до ГУДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій причинами звернення за захистом визначив, що його політична позиція відносно незаконної анексії РФ Криму, а також окупації Донецької та Луганської областей. Позивачем зазначено, що його повернення до РФ зможе призвести до застосування до нього тортур, катування, та іншого протиправного поводження, або покарання.

Пізніше, 20 серпня 2014 року позивач повторно подав заяву анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що його звернення за захистом обґрунтоване політичними переслідуваннями у країні громадянської належності, оскільки позивач являється діючим депутатом місцевої ради м.Клинці, Брянської області РФ, який підтримує проукраїнську позицію у зв'язку із останніми подіями, які відбуваються на Україні. Багатьом не подобається присутність позивача у політиці, як зазначено у заяві-анкеті, оскільки він не розділяє погляди губернатора Брянської області, про що завжди висловлювався. Через чітку та ясну позицію позивача, на нього здійснювали тиск слідчий комітет Брянської області при прокуратурі Брянської області. Під керівництвом губернатора фабрикуються кримінальні справи на тих депутатів, які не підтримують позицію губернатора, серед яких в тому числі щодо позивача.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на території України з 31 травня 2012 року по теперішній час, останнє перетинання кордону між РФ та Україною сталося 11 червня 2013 року (КПП Синьківка, виїзд автомобілем на територію РФ і подальше повернення в Україну того ж дня) на підставі закордонного паспорту 63 № 9581408.

З наведеного можна дійти висновку, що посилання позивача на політичну позицію відносно незаконної анексії РФ Криму, а також окупації Донецької та Луганської областей, як підставу для отримання статусу біженця, є безпідставними та надуманими. Так, події стосовно анексії Криму РФ та дії РФ щодо окупації частини Донецької та Луганської областей фактично відбувались починаючи з 2014 року, в той час, як позивач останній раз перетнув кордон з Україною в 2013 році, тобто до вищезазначених подій, що унеможливлює формування та озвучування відповідної проукраїнської позиції позивача на території РФ, за що, на думку позивача, на нього здійснювався, в тому числі, політичний тиск.

Крім того, перебуваючи на території України, заявник кожні 3 місяці перетинав кордон між Україною та Молдовою (КПП Маяки-Удобне), також 3 рази в 2012 році виїжджав в Білорусь для продовження строків легального перебування в Україні.

Також, як зазначалось вище, позивач останній раз перетнув кордон з Україною в 2013 році, однак, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через свого представника він звернувся лише в липні 2014 року, тобто більше ніж через рік з того моменту, коли позивач усвідомив (як він зазначає) про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території РФ, що також свідчить про необґрунтованість вказаних доводів позивача.

Необхідно додати, що позивач з 2001 року є членом провладної партії - Єдина Росія, а тому вказана позивачем інформація про переслідування за опозиційні погляди та, нібито, проукраїнську позицію, яка сформувалась після багаторічного перебування позивача в лавах вказаної провладної політичної сили, з урахуванням викладених вище обставин є надуманим.

Окрім іншого, матеріали справи містять лист Служби безпеки України від 07 листопада 2014 року (т.2 а.с.186), з якого вбачається, що СБУ було встановлено низку ознак, що вказують на необґрунтоване побоювання позивача стати жертвою переслідувань на території РФ.

Одночасно, справа містить матеріали, які свідчать, що позивач розшукувався співробітниками Радянського РВ Брянського міського відділу міліції Брянської області РФ за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, в особливо великому розмірі - 17 епізодів злочинів), ч.4 ст.159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, у великому розмірі - 1 епізод злочину), Кримінального кодексу РФ, за фактами вчинення дій у період часу з лютого по вересень 2009 року спільно з іншими особами на території Клинцівського району Брянської області шляхом введення в оману ряду громадян РФ з використанням їх прав на отримання матеріальної компенсації та втрачене майно унаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, розкрадання грошових коштів, які виділені з Федерального бюджету для виплат громадянам компенсації у загальній сумі 38 575 400,00 російських рублів.

16 липня 2012 року слідчим слідчого комітету РФ винесено постанову про притягнення позивача у якості обвинуваченого по кримінальній справі за ч.4 ст.159 КК РФ за 18 епізодами злочинів та у той же день стосовно нього був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою Радянського районного суду м.Брянська від 03 серпня 2012 року стосовно позивача у цій кримінальній справі заочно обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, зазначені вище обставини, зокрема, наявність кримінальної справи, відкритої щодо позивача за вчинення шахрайства та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що фактично за часом співпадає з часом залишення ОСОБА_4 території РФ та в`їзду на територію України, також спростовують підстави, що були зазначені позивачем, та за наявності яких останній покинув країну громадянської належності та клопотав про надання статусу біженця.

Крім того, позивачем було зазначено, що однією з цілей переслідування на території РФ було заволодіння його бізнесом. Водночас, позивач наголосив, що на даний момент увесь його бізнес знаходиться під контролем його сина та батька, а будь-якої інформації стосовно наявності у вказаних осіб проблем з бізнесом позивача надано не було.

Таким чином, враховуючи, що позивачем підчас розгляду справи не було надано жодного належного та достатнього доказу щодо його переслідування в РФ і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність безумовного скасування спірного рішення ДМСУ №137-16 від 09 березня 2016 року у зв`язку зі скасуванням 31 травня 2016 року Вищім адміністративним судом України постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року, на виконання якої було проведено повторний розгляд заяви позивача та прийнято вказане спірне рішення ДМСУ, оскільки проведення цього повторного розгляду здійснювалося саме на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, і скасування останнього не може безумовно свідчити про необґрунтованість та необ`єктивність висновків перевірки по суті порушеного позивачем питання щодо набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та на думку колегії суддів не може бути безумовною підставою для скасування спірного рішення ДМСУ №137-16 від 09 березня 2016 року з урахуванням встановленої судом апеляційної інстанції відсутності порушень з боку відповідача процедури проведення повторного розгляду та прийняття за його наслідками відповідного рішення.

З урахуванням викладених обставин у сукупності та приймаючи до уваги наявні розбіжності та суперечності в показаннях позивача по подіям, які передували виїзду позивача з країни громадянської належності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухвалені постанови помилково вирішив спірні правовідносини, припустився порушень норм права, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук