Справа № 511/2413/16-а
Суддя: Бобровська І. В.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/2413/16-а
Номер провадження: 2-а/511/35/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І . В .,

секретаря - Півоварова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Роздільна Одеської області адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області, Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації про скасування рішення суб'єкта владних повноважень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в жовтні 2016 року звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідачів, в обґрунтування якої посилається на те, що він є пенсіонером по інвалідності згідно ч.1 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідк Чорнобильської катастрофи» і перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі як внутрішньо переміщена особа з 01.08.2014 13.10.2016 він дізнався, що рішенням Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області виплата пенсії йому припинена і для її відновлення необхідно надати нову довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. 19.10.2016 він звернувся до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації для отримання нової довідки, де стару довідку від 29.04.2015р., видану безстроково, у нього вилучили, а у видачі нової довідки відмовили. Пояснили, що для отримання нової довідки він повинен надати довідку із райдержадміністрації про склад сім'ї, орендувати житло, підтвердити свої місце проживання, отримати дозвіл на реєстрацію за цим місцем проживання, і після перевірки комісією даного факту, складання акту і отримання нової довідки з'явитися до відповідного підрозділу Пенсійного фонду. Позивач зазначив, що пенсія для нього є єдиним джерелом існування, вилучивши у нього безстрокову довідку та відмовивши у видачі нової довідки, його позбавлено можливості вільно пересуватись по території України, а припинення виплати йому пенсії позбавило його можливості орендувати житло, та перетворило його на «БОМЖа». Тому він просить судскасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області про призупинення виплати йому пенсії по інвалідності згідно ч.1 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області поновити йому виплату пенсії з дати призупинення; зобов'язати Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації видати позивачу нову довідку про взяття його на облік як особу, яка переміщується з району проведення антитерористичної операції; допустити рішення суду до негайного виконання (а.с.3, 38-40).

В судове засідання позивач не з'явився, у заяві на адресу суду просить розглядати справу за його відсутністю.

Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області (далі - УПФУ) Мельник А.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Надала суду письмові заперечення на позов (а.с.20), які підтримала. Пояснила, що рішенням УПФУ, яке було прийнято в електронному вигляді, припинено виплату пенсії позивачу з 01.10.2016р. по причині закінчення строку дії довідки про взяття на облік від 29.04.2015, ненаданні позивачем нової довідки та по причині не проживання позивача за місцем реєстрації.

Представник відповідача Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації (далі - УСЗН) Тимчик О.В. позов не визнала, надала суду письмові заперечення (а.с.14). Пояснила, що за запитом УПФУ 21.09.2016 державним соціальним інспектором УСЗН було проведено перевірку достовірності зазначеної позивачем інформації про фактичне місце його проживання, про що складено акт, з якого вбачається, що ОСОБА_1 за вказаною ним адресою не проживає і ніколи не проживав. 19.10.2016 ОСОБА_1 звернувся до УСЗН за отриманням нової довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Оригінал довідки від 29.04.2015 у нього було вилучено, залишено йому тільки її ксерокопію, та було запропоновано з'явитись за отриманням нової довідки наступного дня, так як в той день комп'ютер не працював. ОСОБА_1 цей факт проігнорував та не з'явився до УСЗН за отриманням нової довідки. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат (пенсій) внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання (перебування) від 30.11.2016р. розглядалось питання щодо відновлення позивачу виплати пенсії, але позитивного рішення не прийнято у зв'язку з недійсністю старої довідки та до встановлення фактичного місця знаходження та проживання.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в УПФУ в Роздільнянському районі і отримує пенсію по інвалідності згідно ч.1 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що не заперечується сторонами.

Відповідно до довідки від 29.04.2015 року № 5128-181 ОСОБА_1 взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. АДРЕСА_1 Строк дії цієї довідки не визначений. Довідка на момент розгляду справи не скасована і є чинною. (а.с.7)

На ім'я позивача у ПАТ «Ощадбанк» відкрито картковий рахунок, на який нараховувалась пенсія в 10740 грн. (а.с. 25)

З пояснень представника відповідача УПФУ в суді встановлено, що виплати пенсії позивачеві припинено з 1 жовтня 2016 року рішенням , прийнятим в електронному вигляді, після надходження до УПФУ акту про не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 та неподанням ОСОБА_1 нової довідки про взяття на облік після спливу строку дії попередньої довідки.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

В запереченнях представник відповідача посилається на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції» та від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Тому, з метою посилення контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та на підставі інформації, яка надійшла з УСЗН про не проживання позивача за місцем реєстрації, тобто про можливо безпідставну виплату пенсій позивачу, щодо якого потребує перевірка обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній Україні території, виплата пенсії позивачу з 01.10.2016 року була призупинена.

Суд не погоджується з такими доводами представника відповідача УПФУ.

В ході розгляду справи встановлено, що рішення УПФУ в Роздільнянському районі прийнято в електронному вигляді, тобто в паперовому вигляді не виготовлено, жодним чином не мотивовано, і у відповідача не було жодних підстав щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.10.2016 року.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції на час призупинення пенсії позивачу) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюються в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та з використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому.

Отже, умовами продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк» або з доставкою додому весь час дії такої довідки.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року на час її прийняття строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлено не було.

26.08.2015 року Постановою Кабінету Міністрів № 636 внесено зміни до Постанови № 509, якими, зокрема встановлено строк дії такої довідки у шість місяців з дати її видачі.

Постановою Кабінету Міністрів від 08.06.2016 року № 352 було також внесено зміни до Постанови № 509, згідно яких встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Таким чином, довідка позивача від 29.04.2015р. була видана йому безстроково.

Згідно зі ст.49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму,встановленого законом.

Ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ст.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5)в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Отже, в статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відсутня така підстава як можливість безпідставної виплати пенсії, як про це заявляє представник відповідача в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на час припинення відповідачем УПФУ виплати пенсії позивачу - 01.10.2016 року були відсутні встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для припинення йому пенсії.

Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Згідно п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Як вбачається з матеріалів справи, при прийнятті на облік позивача до УПФУ ним надано довідку від 29.04.2015 року № 5128-181, згідно якої позивач взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача - м.Роздільна, вул.Привокзальна, 7 (а.с.7). Доказів виїзду позивача на постійне місце поживання до Республіки Молдова відповідачами на час розгляду справи не здобуто.

Посилання представника відповідача УПФУ на вищезазначений Порядок як на підставу припинення виплати пенсії позивачу, суд вважає неприйнятними з огляду на наступне.

Припинення виплати пенсії позивачу відбулося 01 жовтня 2016 року, тобто після прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 року № 365, але з підстав, не передбачених у статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Ст.24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

П.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року, зазначено, що відповідно до ст. ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року № 816/4505/14 та в силу ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх судів України.

Постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, а саме № 506 від 01 жовтня 2014 року «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції»; № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції»; № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Право на обмеження конституційних прав громадян, вказаними нормами законів Кабінету Міністрів Верховною Радою України не надано.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем УПФУ у Роздільнянському районі з 01 жовтня 2016 року виплати позивачу раніше призначеної пенсії по інвалідності є безпідставним, а тому ці дії УПФУ в Роздільнянському районі є протиправними, а прийняте відповідачем рішення про припинення виплати пенсію позивачу підлягає скасуванню.

Отже, суд дійшов висновку, що на час припинення пенсії позивачу 01.10.2016 року не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для такого припинення, тому рішення відповідача УПФУ щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправним, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу з 01.10.2016 року відповідачем УПФУ у Роздільнянському районі не надано.

Стосовно доводів відповідача УПФУ в Роздільнянському районі відносно того, що позивач не проживав за адресою, зазначеною у довідці про взяття на облік переміщеної особи, як встановлено відповідачем УСЗН згідно акту, суд зазначає, що встановлення відсутності знаходження особи за місцем її фактичного проживання/перебування покладено відповідно до п.2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 на структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) або робочі групи, а не на УПФУ. Тобто у відповідача УПФУ в Роздільнянському районі відсутні повноваження здійснення вищезазначеного контролю.

Що стосується позовної вимоги зобов'язати відповідача УСЗН Роздільнянської РДА оформити та видати позивачу довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованих територій України або району проведення антитерористичної операції, суд зазначає наступне.

У зв'язку з припиненням 01.10.2016 виплати пенсії позивачу на підставі недійсності його довідки від 29.04.2015р. він 19.10.2016р. звернувся до УСЗН Роздільнянської РДА за оформленням та отриманням нової довідки, про що на вимогу працівників УСЗН склав заяву (а.с.24).

Крім того, працівниками даного закладу у позивача було вилучено оригінал довідки від 29.04.2015р., яка, як встановлено судом вище, була видана безстроково та не була скасована.

Відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 №509 п.6 у день подання заяви про взяття на облік безоплатно видається довідка за формою згідно з додатком, крім випадків, передбачених абз.2 п.4 цього Порядку. В разі перереєстрації довідки, згідно цього ж Порядку, внутрішньо переміщена особа особисто або через законного представника звертається за видачею довідки до уповноваженого органу, а раніше видана їй довідка вилучається, про що вносяться відповідні записи до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Таким чином, суд вважає, що в разі вилучення у позивача довідки від 29.04.2015, УСЗН в той же день на підставі заяви ОСОБА_1 зобов'язано було видати позивачу нову довідку. Рішення про збільшення строку перереєстрації довідки УСЗН Роздільнянської РДА не приймалось. Довідка в день звернення з заявою до УСЗН позивачу не видана.

Доводи представника УСЗН Роздільнянської РДА про те, що довідка 19.10.2016р. не видавалась по технічним причинам і позивачу рекомендовано було прийти за отриманням довідки 210.10.2016, суд не приймає до уваги, так як ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову відповідачі не довели правомірність вчинених дій та прийнятих рішень.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині заявлених вимог до відповідачів підлягає задоволенню.

Але на думку суду не підлягає задоволенню вимога позивача щодо допущення рішення суду до негайного виконання.

Ст. 256 КАС України містить вичерпний перелік підстав для негайного виконання постанов суду. Заявлені позивачем вимоги за даним адміністративним позовом до цього переліку не входять.

Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору, судовий збір відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КАС України необхідно стягнути з відповідачів, які в даному випадку не звільняються від сплати судових витрат, у розмірі по 551 грн. 20 коп. з кожного на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі та Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації.

Керуючись ст.ст.7-9,69-71,158-163,167,256 КАС України, Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р.№ 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області про припинення з 01.10.2016р. виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з дня припинення.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації оформити та видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованих територій України або району проведення антитерористичної операції.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Роздільнянському районі Одеської області та Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судові витрати по справі в розмірі по 551 грн. 20 коп. з кожного.

В задоволенні вимоги про звернення постанови суду до негайного виконання - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського адміністративного апеляційного суду шляхом подання до Роздільнянського районного суду Одеської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частини Постанови, а також прийняття Постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І. В. Бобровська