Справа № 757/49208/16-а
Суддя: Остапчук Т. В.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя Остапчук Т.В.,

при секретарі Котко А. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті. 28.07.2016р. представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України з заявою в якій просив Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву позивача про призначення пенсії по суті та направити її за належністю. Листом відповідача від 05.08.2016 №9595/Р-11 позивачу було відмовлено у переданні заяви ОСОБА_1 уповноваженому органу. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача та вищевказаною відповіддю, позивач звернувся до суду. Представник позивача в судове зсідання не з'явився, надав до суду заяву в якій зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, справу розглядати у його відсутність. Представник відповідача в судоавому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2002 року ОСОБА_1 виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль. Згідно записів у трудовій книжці і довідок про заробітну плату та диплом про освіту позивача, трудовий стаж зазначеної особи орієнтовано складає більше 26 років. ОСОБА_1 виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Даржаві Ізраїль. Отже, при віці 57 років і страховому стажі більше 26 роки, ОСОБА_1 досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, однак ані до виїзду за кордон, ані станом на сьогоднішній день, пенсія позивачу не призначалась, відповідно пенсійних виплат він не отримує. 28.07.2016р. представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України з заявою в якій просив Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву позивача про призначення пенсії по суті та направити її за належністю. Листом відповідача від 05.08.2016 №9595/Р-11 позивачу було відмовлено у переданні заяви ОСОБА_1 уповноваженому органу. Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу. Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( Закон № 1058-IV) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном. Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про звернення громадян", якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву про призначення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального управління Пенсійного фонду України. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов'язання Пенсійного Фонду України передати уповноваженому територіальному органу для розгляду заяву про призначення пенсії підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.72 КАС України, не надав до суду належні докази правомірності своїх дій та рішень. За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних поноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Керуючись ст.ст. 41, 94, 160, 186, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити. Зобов'язати Пенсійний Фонд України передати уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України заяву ОСОБА_1 для розгляду по суті.

Стягнути з бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, суму сплаченого судового збору в розмірі 551, 21 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Остапчук Т.В.