Справа № 803/1213/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Справа №876/7354/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року у справі за його позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі - УМВС) та Управління Державної автомобільної інспекції УМВС (далі - УДАІ) у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення повного розрахунку із ним в день звільнення 06.11.2015, стягнути з УДАІ середній заробіток за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні в сумі 11413,71грн з 07.11.2015 по 29.04.2016.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач у встановлені трудовим законодавством строки не виплатив належних йому при звільненні коштів, а відтак у відповідності до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) йому повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року у справі №803/1213/16 у задоволенні заявленого позову відмолено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що одноразова грошова допомога при звільненні входить до його грошового забезпечення як додатковий вид такого та не була виплачена у встановлений строк, а відтак виплата такого УДАІ лише 29.04.2016 згідно ч.1 ст.117 КЗпП є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні в сумі.

УДАІ у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, просили проводити розгляд справи без їх участі, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що одноразова грошова допомога не входить до грошового забезпечення позивача, а відтак в силу вимог КЗпП не повинна була виплачуватись йому у день звільнення, що виключає підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не повністю відповідають фактичним обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права з таких міркувань.

Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом УМВС від 29.01.2016 №2о/с старшого сержанта міліції ОСОБА_1, який працював на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби ДАІ, підпорядкованої УМВС - звільнено зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 63«з» (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, з 06.11.2015 (а.с.4).

29.04.2016 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 8319,28грн, про що свідчить витяг з реєстру перерахувань грошового утримання працівників УДАІ за квітень 2016 року та виписка з особистого банківського рахунку від 02.08.2016 (а.с.6, 35).

Заявлений позов стосується виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати йому одноразової грошової допомогу при звільненні в сумі 8319,28грн, яка була фактично виплачена лише 29.04.2016, та визнання у зв'язку із цим протиправною бездіяльності відповідачів.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що питання порушення роботодавцем (у даному випадку УДАІ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення не врегульовано жодним нормативним актом, який регулює питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП.

Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Одноразова грошова допомога при звільненні входить до грошового забезпечення позивача та в розумінні зазначених норм КЗпП є належною працівнику сумою.

При цьому така допомога не відноситься до пенсійного забезпечення відповідної категорії осіб і не є окремою державною соціальною підтримкою.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 15 липня 2014 року у справі №21-270а14.

Зазначене безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції, у зв'язку із чим, такий прийшов до передчасного висновку щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 в силу того, що УДАІ не мало обов'язку виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в день звільнення.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вимога звільненого працівника щодо виплати належних йому сум при звільненні є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, а у розглядуваному випадку являється публічно-правовим спором пов'язаним із проходженням та звільненням з публічної служби.

Статтею 99 КАС передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.25 постанови Пленуму від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, положення ч.1 ст.233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, при зверненні працівника до суду із заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку перебіг строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З матеріалів справи видно, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 29.04.2016, про що позивачу було відомо і він міг про це дізнатись цього ж дня.

До адміністративного суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 11.08.2016.

Таким чином, позивачем порушено вимоги ч.1 ст.233 КЗпП та ч.3 ст.99 КАС, тобто пропущено строк звернення з даним позовом до адміністративного суду.

Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк, таким чином вимоги щодо визнання бездіяльності відповідачів є зовнішньою формою поведінки (діяння) цих органів, яка є похідною від основної вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що ОСОБА_1 не зазначено обґрунтованих причин пропущення строку звернення до адміністративного суду, та не надано доказів на підтвердження того, що існували певні об'єктивні перешкоди для звернення до адміністративного суду у встановлений ч.1 ст.233 КЗпП та ч.3 ст.99 КАС строк, а тому апеляційний суд приходить до висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Принагідно слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Позивач мав правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у строки, встановлені ст.99 КАС, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і не містять підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що передбачений статтею 117 КЗпП середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не являється заробітною платою (грошовим забезпеченням) працівника, а є способом (видом) відповідальності підприємства, установи, організації за невиконання свого обов'язку провести зі звільненим працівником повний і своєчасний розрахунок.

Така правова позиція щодо застосування норм права узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 26 грудня 2011 року у справі №6-77ц11 та від 24 червня 2015 року у справі №6-116цс15.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є неправомірним, оскільки суд зобов'язаний був залишити позов без розгляду у зв'язку з пропуском без поважних причин позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати та постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року скасувати та постановити ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 12 грудня 2016 року.