Справа № 815/3610/16
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 р. Справа № 815/3610/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.06.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України в якому позивач просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2016 року № 301-16, яким ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції своєю постановою від 03 жовтня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

ОСОБА_4 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин Лівії, уродженець м. Сабха, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин - суніт. За сімейним станом не одружений. Позивач має незакінчену вищу освіту, яку здобув в Одеській національній академії холоду у період з 2010 по 2012 роки отримавши диплом бакалавра.

Строк легального перебування позивача на території України закінчився 01.09.2013 року.

03.02.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

15.06.2016 року ДМС України прийняла рішення № 301-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Лівії ОСОБА_4.

18.07.2016 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області № 232 від 06.07.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач прибув в Україну авіарейсом м. Тарабліс (Лівія) м. Київ, на підставі національного паспорту НОМЕР_2 та візи до України типу НОМЕР_1, тобто кордон України перетинав легально.

Позивач має побоювання щодо повернення до Лівії через військові дії в країні та примусовий призив до збройних сил Лівії.

Відповідно до матеріалів особової справи позивач двічі звертався до Посольства Лівії на території України з метою продовження терміну дії національного паспорту - 06.06.2012 року, термін дії національного паспорту продовжено до 06.06.2014 року та 07.06.2014 року, термін дії національного паспорту продовжено до 06.06.2016 року. На момент другого продовження національного паспорту в дипломатичній установі на території України позивач перебував в процедурі набуття міжнародного захисту.

Також встановлено, що під час додаткового протоколу співбесіди позивач повідомив, що мав намір повернутись на Батьківщину для подальшого повернення до України для оформлення шлюбу з громадянкою України та отримати посвідки на тимчасове проживання в Україні, що свідчить про неправдивість наданих даних до міграційної служби стосовно побоювання зазнати примусового призову до збройних сил Лівії.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно з п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону ) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Аналізом наданої позивачем інформації не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадського походження.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Загальновідома ситуація в Лівії не може бути розглянута як причина для набуття міжнародного захисту в нашій країні. Позивач не надав обґрунтованих доказів загрози життю, здоров'ю або свободі у разі добровільного повернення на Батьківщину. Позивач виїхав на територію України з метою здобуття вищої освіти. Мотивами звернення за захистом вбачається бажання легалізації в Україні для подальшого навчання після закінчення строку легального перебування в Україні.

Загострення ситуації в Лівії не розглядається в якості причини звернення особи за міжнародним захистом. Позивач використав на власну користь ситуацію в країні громадського походження з метою легалізуватись на території України та подальшого навчання в Одеській національній академії холоду.

Крім того, загострення ситуації в Лівії почалось в 2011 році, на цей момент позивач перебував в Україні на підставі студентської реєстрації, що в цілому задовольняло позивача, адже звернення за міжнародним захистом він не здійснив, надаючи перевагу посвідці на тимчасове проживання.

Позивач тривалий час проживав на території України нелегально, добре володіє російською мовою та інтегрований в українське суспільство та мав можливість вчасно здійснити звернення з приводу набуття міжнародного захисту. Звернення позивача за захистом відбулось лише після довготривалого нелегального перебування в нашій країні.

Необхідно зазначити, що громадська війна в країні походження позивача не розглядається як причина виїзду позивача в Україну.

Згідно з п.164 глави 5 "Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН" особи, які вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців.

Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_4 не належить до задоволення.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.06.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В.Семенюк