Справа № 816/981/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/981/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача Шевели А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідача військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 майора Шевели Анатолія Олександровича
про визнання незаконним та скасування наказу

В С Т А Н О В И В:

29.06.2016 ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 (надалі ВК Семенівського РВК майор Шевела А.О., відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу, а саме просить:

- визнати незаконним накладення ВК Семенівського РВК майором ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани на начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_1 та скасувати наказ від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ".

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 27.05.2016 відповідачем безпідставно застосовано до нього дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства України. Зазначає, що при притягнені до дисциплінарної відповідальності відповідач мав провести службове розслідування і встановити фактичні обставини відсутності на робочому місці. Наказ від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 " не містить посилання на будь-які норми законодавства та будь-які норми Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких його було винесено. Наголошує, що відповідач здійснив заміну виданого та посвідченого ним наказу №193 від 27.05.2016 в частині підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності з "відсутність на робочому місці більше 3-х годин" на "порушення розпорядку дня" та виключив пункт про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого солдата ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав, подав суду заперечення проти адміністративного позову, у яких вказав, що 26.05.2016 ним особисто встановлено, що ОСОБА_1 до закінчення робочого часу полишив своє місце роботи. Вважає, що, вирішуючи питання про застосування до позивача дисциплінарного стягнення, правильно застосував чинне законодавство та діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України та наказом №5 від 15.08.2015 ТВО Військового комісара Семенівського райвіськкомату призначений на посаду начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Семенівського РВК (а.с.9-10).

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №892 від 23.11.2015 позивачу присвоєно звання майор (а.с.9-10).

27.05.2016 ВК Семенівського РВК майор ОСОБА_2 видав наказ №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Зазначеним наказом до ОСОБА_1 застосоване дисциплінарне стягнення шляхом оголошення догани за порушення розпорядку дня (а.с.12).

У судовому засіданні встановлено, що з оскаржуваним наказом позивача під підпис не ознайомлено. На думку відповідача, ОСОБА_1 мав можливість ознайомитися з наказом, оскільки очолює відділення офіцерів запасу і кадрів Семенівського РВК.

Керуючись статтями 88, 110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, позивач 27.05.2016 звернувся до ВК Полтавського ОВК із рапортом про зняття дисциплінарного стягнення, накладене ВК Семенівського РВК майором Шевелою А.О. наказом №193 від 27.05.2016 (а.с.78).

Станом на дату розгляду справи відповідь на рапорт від 27.05.2016 позивач не отримав.

Не погоджуючись з наказом відповідача від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ", позивач оскаржив його до суду.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного наказу та надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із такого.

Судом встановлено, що майор ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Силах України та є начальником відділення офіцерів запасу і кадрів Семенівського РВК.

Так, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначений Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).

Зокрема, усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ зазначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 68 Дисциплінарного статуту ЗСУ на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а)зауваження; б)догана; в)сувора догана; г)попередження про неповну службову відповідність; д)пониження в посаді; е)пониження військового звання на один ступінь; є)звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж)позбавлення військового звання.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначено статтями 83-95 Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Так, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення (стаття 83 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

З пояснень позивача слідує, що останній 26.05.2016, заздалегідь попередивши чергового Семенівського РВК прапорщика ОСОБА_4 про необхідність здачі звіту про використану електроенергію, о 16 годині 45 хвилин залишив робоче місце та відправився до Семенівської філії ПАТ ПОЕ.

О 16 годині 55 хвилин ВК Семенівського РВК майор ОСОБА_2 прибув з відрядження з ІНФОРМАЦІЯ_3 та не застав на робочому місці позивача.

Наступного дня ОСОБА_1 надав усні пояснення відповідачу щодо причин його відсутності на робочому місці.

Позивач у позовній заяві наголошував на тому, що службове розслідування щодо нього не проводилося, а тому причини та умови, які зумовили відсутність його на робочому місці 26.05.2016, трактуються відповідачем довільно.

Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, вищевказаною статтею Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачена можливість проведення службового розслідування командиром щодо підлеглих осіб. Законодавством не вимагається обов`язкового проведення службового розслідування, а лише надається право командирові на власний розсуд діяти при прийнятті рішення про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення.

Матеріали справи свідчать, що відповідач 30.05.2016 відібрав письмові пояснення у головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів Семенівського РВК ОСОБА_5 та прапорщика ОСОБА_4 . Зі змісту вказаних пояснень слідує, що позивач дійсно полишив робоче місце до закінчення робочого дня (а.с.46-47).

Однак, суд не приймає вказані письмові пояснення як належний доказ, оскільки пояснення відібрані 30.05.2016, а зареєстровані відповідачем лише 13.09.2016, що в свою чергу нівелює їх юридичне значення при розгляді цієї адміністративної справи.

Допитаний судом у якості свідка прапорщик ОСОБА_4 22.11.2016, пояснив, що 26.05.2016 ОСОБА_1 дійсно до закінчення робочого часу полишив розташування ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою здачі звіту про використану електроенергію до Семенівської філії ПАТ ПОЕ. На питання суду повідомив, що позивач поінформував про підстави і мету свого вибуття з ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З витягу із наказу ВК Семенівського РВК №131 від 25.12.2015 "Про організацію службової діяльності у Семенівському РВК у 2016 навчальному році" та додатку №1 до нього вбачається, що розпорядок роботи у Семенівському РВК становить з 8 години 00 хвилин до 17 години 15 хвилин. Кінець робочого дня напередодні святкових та вихідних днів становить 16 година 00 хвилин (а.с.65-66).

Враховуючи те, що 26.05.2016 припало на четвер, то кінець робочого дня припадає на 17 годину 15 хвилин.

Стаття 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII встановлює службовий час і час відпочинку військовослужбовців.

Так, пунктами 1, 2, 3, 4 вказаної статті обумовлено, що загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті. Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування. Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу. Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Отже, судом встановлено та підтверджено відібраними поясненнями у прапорщика ОСОБА_4 , що позивач 26.05.2016 до закінчення робочого дня полишив розташування ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою здачі звіту про використану електроенергію до Семенівської філії ПАТ ПОЕ.

Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" № 548-IV від 24.03.1999 затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців ЗСУ і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями. Дія Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та на інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Отже, позивач, як військовослужбовець, повинен керуватись Статутом внутрішньої служби ЗСУ.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Відповідно до статті 60 Статуту внутрішньої служби ЗСУ у разі неможливості виконання службових обов`язків у зв`язку з відбуттям за межі гарнізону, через хворобу та з інших поважних причин командир (начальник) для виконання цих службових обов`язків призначає одного із заступників. Якщо штатний заступник відсутній і ніхто не був призначений командиром (начальником), командування бере на себе старший за посадою, а у разі відсутності старшого за посадою старший за військовим званням, про що доповідає старшому командирові (начальникові).

Отже, позивач згідно з приписами статей 14, 60 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, у зв`язку з необхідністю вирішення питання щодо здачі звіту про використану електроенергію до Семенівської філії ПАТ ПОЕ, повинен був звернутися до свого безпосереднього начальника, яким є відповідач.

Таким чином, суд погоджується з твердженням відповідача, що майор ОСОБА_1 порушив трудову дисципліну, що полягало у самовільному залишені робочого місця.

Проте у позовній заяві позивач наголошує на тому, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню з підстав порушення вимог Інструкції з діловодства у Збройних Силах України.

Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 16.09.2013 №200 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (надалі Інструкція №200). Зокрема вказаною Інструкцією №200 визначено загальні вимоги щодо документування.

Відповідно до підпункту 2.1.6 пункту 2.1 Інструкції №200 у Збройних Силах України створюються такі види службових документів: наказ, директива, розпорядження, доручення, рішення, протокол, положення, постанова, настанова, керівництво, порадник, інструкція, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток та інші розроблені в установленому порядку документи.

У цьому пункті визначено, що наказ командира (керівника) військової частини основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини, виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.

Пунктом 2.2 Інструкції №200 визначені види розпорядчих документів, які можуть видаватися.

Підпункт 2.3.4 пункту 2.3 Інструкції №200 встановлює, що накази з адміністративно-господарської діяльності видаються з питань щодо: притягнення військовослужбовців та працівників до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем вимог підпункту 2.10.1.5 пункту 2.10 Інструкції №200, яким визначено, що юридичним підрозділом військової частини обов`язково візуються за наявності всіх необхідних віз (погоджень) усі проекти розпорядчих документів нормативно-правового характеру, а також накази по особовому складу, є безпідставним з огляду на те, що підпункт 2.10.1.5 пункту 2.10 Інструкції №200 стосується розпорядчих документів нормативно-правового характеру, а також наказів по особовому складу, яким оскаржуваний наказ не являється, оскільки є наказом з адміністративно-господарської діяльності.

Враховуючи зазначене, вимоги підпункту 2.10.1.5 пункту 2.10. Інструкції №200 щодо обов`язкового візування юридичним підрозділом військової частини та обов`язкового візування (погодження) їх заступниками відповідно до розподілу повноважень та обов`язків не стосується наказів про притягнення військовослужбовців та працівників до дисциплінарної відповідальності.

Водночас, суд погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо порушення відповідачем вимог підпункту 2.10.1.6 пункту 2.10 Інструкції №200.

Так, підпунктом 2.10.1.6 пункту 2.10 Інструкції №200 визначено, що накази підписуються командиром (керівником) військової частини, а в разі його відсутності посадовою особою, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом. Після підписання наказу (директиви, розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання відповідного розпорядчого документа про внесення змін. Якщо наказом відміняється попередній розпорядчий документ, то в розпорядчій частині зазначається пункт, який має починатися зі слів: "Визначити таким, що втратив чинність,…". Зміни, що вносяться до розпорядчого документа, оформляються окремим документом, у якого має бути такий заголовок: "Про внесення змін до наказу…", із зазначенням дати, номера, назви виду розпорядчого документа, до якого вносяться зміни.

Відповідачем не надано суду законодавчо обґрунтованих пояснень щодо існування наказу ВК Семенівського РВК (по стройовій частині) від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ", зі змісту якого слідує, що дисциплінарне стягнення до ОСОБА_6 застосоване за відсутність на робочому місці більше трьох годин без поважної причини. Крім того, даним наказом оголошено догану відповідальному виконавцю мобілізаційного відділення старшому солдату ОСОБА_3 (а.с.11).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем також було видано наказ (по стройовій частині) від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ", зі змісту якого слідує, що дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 застосоване за порушення розпорядку дня (а.с.12).

Суд зазначає, що обидва накази мають спільний номер та спільну дату їх видання, водночас, жоден із зазначених наказів не містить інформації про втрату чинності чи внесення змін до попереднього наказу, що в свою чергу свідчить про недотримання відповідачем вимог Інструкції №200.

З пояснень сторін слідує, що оскаржуваним наказом у даній справі є наказ ВК Семенівського РВК (по стройовій частині) від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 ", який стосується лише начальника відділення офіцерів запасу і кадрів майора ОСОБА_1 (а.с.12).

Зміст цього наказу не міститься будь-яких обґрунтувань з приводу того, у чому саме полягала суть вчиненого позивачем порушення розпорядку дня.

Суд зазначає, що при прийнятті наказу про накладення стягнень по особовому складу відповідач у своєму наказі повинен був, зокрема зазначити, у чому саме полягало порушення розпорядку дня з відповідними посиланнями на приписи Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Отже, враховуючи, що відповідач порушив вимоги підпункту 2.10.1.6 пункту 2.10 Інструкції №200, а також те, що оскаржуваний наказ не містить інформації щодо вчиненого позивачем порушення розпорядку дня, суд дійшов висновку, що наказ від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 " є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії, який відповідно до повноважень суду, встановлених частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, визнається судом протиправним і скасовується, суд вважає за необхідне згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі заявлених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 27.05.2016 №193 "Про накладення стягнень особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_2 " і визнати протиправним та скасувати вказаний наказ.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності свого рішення, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

08.12.2016 позивачем подано до суду заяву, у якій останній просить стягнути із відповідача витрати, пов`язані із прибуттям до суду, у розмірі 2580,00 грн (а.с.90-93). Указані витрати понесені позивачем у зв`язку з придбанням пального, витраченого на прибуття до суду.

Статтею 87 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено види судових витрат, передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

Згідно із статтею 91 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із додатком до постанови Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" від 27.04.2006 №590 витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Так, із наданих позивачем фіскальних чеків від 18.10.2016 на суму 645,00 грн та від 22.11.2016 на суму 645,00 грн (а.с.92) не можливо встановити особу, яка придбавала це паливо і, відповідно, не можливо зробити висновок про те, що це паливо придбавалося саме для прибуття позивача у судові засідання. Надані документи від 20.09.2016 на суму 645,00 грн та від 08.12.2016 на суму 645,00 грн (а.с.91) не приймаються судом, як розрахункові документи, оскільки вони не відповідають вимогам Положенню про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за №220/28350.

Крім того, позивач не надав до суду доказів, що він є власником або користувачем автомобіля, а також не надав розрахунку витрат паливно-мастильних матеріалів з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до маршруту.

У судовому засіданні позивач зазначив про те, що необхідність прибуття в судове засідання автомобільним транспортом полягала у тому, що судові засідання були назначені на пізній час (20.09.2016 16 година 00 хвилин; 18.10.2016 15 година 30 хвилин; 22.11.2016 16 година 00 хвилин; 08.12.2016 14 година 30 хвилин), що в свою чергу позбавляло його можливості користуватися автобусним транспортом.

Водночас, позивач не надав до суду доказів, що 20.09.2016, 18.10.2016, 22.11.2016 та 08.12.2016 з м.Полтава до смт.Семенівка було відсутнє автобусне сполучення у вечірній час.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні витрат, які понесені позивачем у зв`язку з прибуттям до суду та які полягають у сплаті вартості палива.

Підстав для розподілу інших судових витрат немає.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 № 193 від 27.05.2016 № 193 "Про накладення стягнень особовому складу Семенівського РВК".

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України,, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 13.12.2016.

Суддя Т.С. Канигіна