Справа № 825/2069/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2016 року Чернігів Справа № 825/2069/16
Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Житняк Л.О.,
суддів Клопота С.Л, Лобана Д.В.,
за участі секретаря Стасюк Т.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Нікітенка М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
23.11.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2016 ВП № 52183581 за виконавчим листом від 12.09.2016 у справі № 825/525/16.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ст.39 Закону України "Про виконавче провадження", на яку як на підставу закінчення виконавчого провадження послався державний виконавець встановлює порядок і строки зупинення виконавчого провадження та не передбачає підстав для закінчення виконавчого провадження. Крім іншого ч.1 ст.39 вказано закону взагалі не містить пункту 9.
Позивач також зазначив, що постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.05.2016 по справі № 825/525/16 досі не виконана і Міністерством оборони України заява про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги не розглянута, а оскільки у постанові про закінчення виконавчого провадження відсутні будь-які посилання на реквізити рішення Міністерства оборони України щодо розгляду заяви позивача, а отже підстав, передбачених законодавством, для закінчення провадження немає.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Так, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.05.2016 у справі № 825/525/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2016, було зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби з доданими до неї документами.
Так, 12.08.2016 Чернігівським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист (а.с.19), який в подальшому позивачем передано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відкрито виконавче провадження ВП №52183581, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 09.09.2016 (а.с.21).
Виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом, про що на адресу позивача направлено постанову від 10.11.2016 про закінчення виконавчого провадження, яка є предметом даного спору.
Як на підставу закінчення виконавчого провадження ВП №52183581 відповідач посилається на квитанцію від 22.12.2015 №475 про сплату на рахунок позивача одноразової грошової допомоги у розмірі 9 777,60 грн.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд зазначає наступне.
Зі змісту спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2016 вбачається, що вона винесена на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).
Так, ст.39 Закону від 21.04.1999 № 606-XIV визначає порядок і строки зупинення виконавчого провадження та взагалі не містить п.9, проте положення вказаного закону, крім ст.4 втратили чинність на підставі Закону від 02.06.2016 № 1404 "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404), який набрав чинності 05.10.2016, в зв`язки з чим, посилання позивача на відсутність у ст.39 п.9 Закону суд до уваги не приймає, та зазначає, що відповідно до п. 6 та п.7 Розділу 8 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404, рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За приписами п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ст.40 Закону України № 1404 у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У даному випадку, ст.39 Закону України № 1404 визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми ст.40 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.
Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2016, вона містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
На підтвердження правомірності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідачем надано квитанцію від 22.12.2015 № 475 про сплату на рахунок позивача одноразової грошової допомоги у розмірі 9 777,60 грн (а.с.42).
Тобто обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на фактичне виконання рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2015 Чернігівським окружним адміністративним судом у справі № 825/1807/15-а було видано виконавчий лист, згідно якого Міністерство оборони України було зобов`язано прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу та надіслати вищевказане рішення до Чернігівського обласного військового комісаріату для видання наказу про виплату одноразової грошової допомоги.
Виконавче провадження з виконання даного виконавчого листа було закінчено 22.01.2016, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.01.2016 ВП № 49013365 (а.с.48), в якій зокрема вказано, що відповідно до Витягу з Протоколу від 07.12.2015 № 58 ОСОБА_1 призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 48-місячного грошового забезпечення визначеному на день звільнення з військової служби в сумі 9 777,70 грн. Вказані кошти перераховано стягувачу згідно платіжного доручення від 22.12.2015 № 475.
Тобто, наданим платіжним дорученням від 22.12.2015 № 475 відповідач фактично вказує, що виконавче провадження ВП № 49013365 та ВП №52183581 було закінчено з однієї і тієї ж підстави. Однак такий доказ є неспроможнім, оскільки постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.05.2016 виконаною в грудні 2015 року бути не могла.
Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як то сплата коштів позивачу, суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у ст.39 Закону України № 1404, який не передбачає можливості розширеного або ж суб`єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, виплата коштів за іншою, подібною справою, саме по собі не може бути підставою для закінчення виконавчого провадження.
А тому, в силу фактичного виконання виконавчого листа, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом від 27.09.2015 у справі № 825/1807/15-а, підстави вважати виконавчий лист, виданий на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.05.2016 у справі № 825/525/16, виконаним об`єктивно відсутні.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Закон України № 1404 регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).
Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Також виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, при цьому він зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Отже державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов`язок примусового виконання рішення суду, зобов`язаний, згідно вимог Закону України №1404, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.
Суд також враховує, що Закон України № 1404 передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.
Суд зазначає, що орган державної виконавчої служби, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, наділена переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не вчинено належного контролю за станом виконання рішення суду відносно позивача, у повному обсязі. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду також не надано.
Факт сплати позивачу коштів, зазначених в платіжному дорученні від 22.12.2015 №475 сторонами не заперечується, водночас перерахування заборгованості за рішенням суду у справі № 825/1807/15-а у розмірі 9 777,60 грн до правовідносин у справі, що розглядається, жодного відношення не має.
Зазначена обставина не є підтвердженням виконання рішення суду в частині зобов`язання Міністерства оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби з доданими до неї документами.
Належним доказом виконання рішення в повному обсязі, на думку суду, є протокол засідання комісії Міністерства оборони України, яка зобов`язана в силу закону розглядати заяви про призначення та виплату одноразових грошових допомог.
Таким чином, враховуючи, що згідно з ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а отже постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України, що відображено в ст.14 КАС України, підстав стверджувати, що рішення суду виконане в повному обсязі у суду немає, виконавче провадження ВП № 52183581 на момент розгляду справи в суді не виконано.
Так, оскільки відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно дефініція ч.2 ст.162 КАС України, серед іншого, визначає, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Отже, абз.2 ч.2 ст.162 КАС України підлягає тлумаченню з урахуванням викладеного висновку і повинен розумітися таким чином, що суд, обираючи спосіб захисту прав у сфері публічно-правових відносин, у тих випадках, коли предметом спору є індивідуальний акт, дія або бездіяльність, позовною вимогою за правилами КАС України має бути визнання такого акта, дії чи бездіяльності протиправними (недійсними, незаконними, неправомірними, скасування такого акту).
Таким чином, враховуючи положення ч.3 ст.2, ч.2 ст.3, ч.1 ст.9, відповідно до ст.71 КАС України, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини, в силу ст.19 Конституції України, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про протиправність постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2016 ВП № 52183581, та відповідно задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Управління державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2016 ВП № 52183581.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді С.Л. Клопот

Д.В. Лобан