Справа № 638/17903/16-а
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 р. Справа № 638/17903/16-а
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

секретарі судового засідання: Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 на постанову Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2016 року по адміністративній справі №638/17903/16 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 про примусове видворення з України та затримання,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, 09.11.2016 року звернувся до суду з позовом до громадянина ОСОБА_3 (відповідач), в якому просив видворити відповідача за межі України з затриманням та з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Прийнято рішення про примусове видворення громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_1 - за межі території України із затриманням та поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Постанова звернута до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апелянт наголошує на тому, що не заперечує проти необхідності покинути територію України і до затримання міграційною службою робив все для цього можливе, судом не враховано відсутність підстав для затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців. Після прийнятого рішення ГУ ДМС України в Харківській області про примусове повернення внаслідок порушення порядку перебування іноземців на території України, він намагався заробити кошти на квиток для залишення території України, в той же час не вспів цього зробити, тому як був затриманий та поміщений у пункт тимчасового перебування іноземців, а тому позбавлений можливості добровільно залишити країну. Суд першої інстанції в порушення вимог 162, 183-7 КАС України та ст..30 Закону №3773-УІ безпідставно задовольнив вимоги про його затримання та з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Після звільнення з місця утримання зобов'язується покинути країну.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, що громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, прибув в Україну 14.11.2013 року через КПП «Бориспіль» з метою навчання, паспортний документ НОМЕР_1, виданий 05.10.2012 року терміном дії до 05.10.2017 року.

До жовтня 2014 року навчався в Харківському національному університеті радіоелектроніки, з навчального закладу був відрахований, термін дії посвідки на тимчасове проживання закінчився 10.10.2014 року. Після закінчення терміну дії посвідки з країни не виїхав, та до компетентних органів для продовження терміну перебування не звертався.

08.06.2015 року співробітниками ГУ ДМС України в Харківській області в квартирі АДРЕСА_1 був виявлений громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в Україні».

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол МХК 079867 від 08.06.2015).

Як встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції зі слів громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи в Україні, постійного місця проживання, законного джерела існування, близьких родичів, власності, коштів на існування він не має.

Відносно відповідача, 15.06.2015 року було прийнято Рішення щодо примусового повернення його за межі України, але у зазначений в рішенні термін громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, територію України не залишив.

Здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів виходить з наступного.

Закон, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України, є Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3773-УІ від 22.09.2011 року (Закон №3773).

Іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", з урахуванням статті 13 Закону України «Про імміграцію".

Стаття 4 Закону №3773 передбачає підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Зокрема, відповідно до ч.12 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Згідно статті 9 Закону іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Як вбачається з встановлених обставин, що громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, прибув в Україну 14.11.2013 року з метою навчання, паспортний документ НОМЕР_1, виданий 05.10.2012 року терміном дії до 05.10.2017 року. До жовтня 2014 року навчався в Харківському національному університеті радіоелектроніки, з якого був відрахований, та термін дії посвідки на тимчасове проживання закінчився 10.10.2014 року. В той же час, після закінчення терміну дії посвідки з країни не виїхав, та до компетентних органів для продовження терміну перебування не звертався.

Тобто, перебування громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3, після відрахування з навчального закладу, з урахуванням мети прибуття та строку визначених в ч.12 ст.4 Закону №3773, слід вважати таким, що перебуває на території України незаконно.

Частиною першою та другою статті 26 Закону №3773 передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

2. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (ч.4).

Відповідно до ч.5 цієї статі, іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Як було встановлено, що внаслідок порушення правил перебування іноземних громадян на території України, відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП.

15.06.2015 року було прийнято Рішення щодо примусового повернення ОСОБА_3 за межі України (а.с.12-13), до країни походження. Останній повинен був покинути територію України у термін до 15.07.2015 року, була встановлена заборона на в'їзд строком на 3 роки. В той же час, у зазначений в рішенні термін громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, територію України не залишив. Зазначене рішення оскаржене у встановленому законом порядку не було.

Відповідно до ч.8 ст.26 Закону №3773, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як встановлено за матеріалами справи, що громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, тобто не підпадає під дію ч.8 ст.26 Закону №3773.

Вирішуючи питання щодо законності прийнятого судом першої інстанції рішення, колегія суддів враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також, згідно з частиною 1 статті 30 Закону №3773, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Тобто, як вбачається правового аналізу наведеного законодавства, якщо в одному випадку, іноземець порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, то відносно нього може бути прийняте самостійне рішення центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції (або іншими за переліком у нормі) щодо примусово повернення в країну походження або третю країну, при чому для цієї особи встановлюється певний термін для добровільного виконання такого рішення, в той же час, у випадку, якщо така особа не виконала в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, то це є однієї з підстав для примусового видворення з України іноземця. Таке примусове видворення здійснюється вже за судовим рішенням за наслідками розгляду позову цього органу про таке примусове видворення. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку питання примусового повернення та примусового видворення мають різне за своєю правовою природою правове навантаження.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, враховуючи що громадянин Республіки Камерун ОСОБА_3 фактично добровільно не виконав рішення про примусове його повернення за межі України до країни походження у визначений термін, тобто до 15.07.2015 року, існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду про примусове повернення та перейде на нелегальне становище, тому існують усі правові підстави для задоволення позову про примусове видворення відповідача з України.

Колегія суддів не приймає до уваги та критично ставиться до доводів апелянта про не врахування судом намагання відповідача заробити кошти на квиток для залишення території України, чого зробити не вспів, тому як був затриманий та поміщений у пункт тимчасового перебування іноземців, а тому позбавлений можливості добровільно залишити країну. Таке затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, відбулося після прийняття судового рішення 09.11.2016 року в частині примусового видворення за межі України.

Як вже зазначалось, відповідач після прийняття рішення про примусове повернення до 15.07.2015 року, та до часу затримання сплинуло дуже багато часу протягом якого відповідач протиправно залишався на території України, та з його пояснень які він також надавав при вирішенні питання про притягнення до адмінвідповідальності, перебуваючи в Україні, постійного місця проживання, законного джерела існування, близьких родичів, власності, коштів на існування він не має.

Доказів того, що протягом тривалого часу, майже більше року та за межами встановленого строку рішенням, відповідач вживав заходи щодо виконання цього рішення, не представлено. З огляду на тривалий час не виконання рішення, відсутність будь-яких звернень до відповідних органів за допомогою, за вирішенням питання щодо можливого продовження терміну перебування або інших дій пов'язаних з цим, фактично вказує на те, що відповідач ухиляється від виконання такого рішення про примусове повернення, не виконання якого, має наслідком вирішення цього питання за відповідними правилами в судовому порядку. Тобто, доказів поважності причин неможливості добровільно залишити території України не представлено, що в свою чергу вказує на наявність підстав для вирішення цього питання шляхом примусового видворення такої особи. Заперечуючи законність прийнятого судом першої інстанції рішення, відповідач, виходячи з принципу змагальності, не надав доказів, які б спростували вищезазначені доводи міграційного органу.

Щодо інших доводів апелянта, щодо порушення вимог 162, 183-7 КАС України, ст..30 Закону №3773-УІ стосовно безпідставного задоволення вимоги про його затримання та з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, колегія суддів вважає, що в цій частині постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного.

Так, виходячи із змісту ч.1 ст.30 Закону №3773, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.30 Закону №3773 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

4. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно з пунктом 5, 6 Типового Положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, іноземці та особи без громадянства утримуються у пункті тимчасового перебування протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду про їх примусове видворення за межі України, але не більш як 12 місяців.

6. Розміщення іноземців та осіб без громадянства в пункті тимчасового перебування здійснюється адміністрацією такого пункту на підставі рішення територіального органу ДМС або органу охорони державного кордону згідно з актом, складеним пунктом тимчасового перебування та органом, який доставив іноземців та осіб без громадянства до пункту.

Відповідно до п.3.1.3. Положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.10.2007 р. №390, поміщення іноземців до пункту тимчасового перебування здійснюється за направленням МВС України, Адміністрації Держприкордонслужби України чи Служби безпеки України або їх територіальних органів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - заінтересовані органи), зразок якого наведено у додатку 1. до направлення долучаються документи, що посвідчують особу іноземця (за наявності), постанова суду про затримання іноземця або його примусове видворення, матеріали адміністративного затримання іноземця, передбачені законодавством України про адміністративні правопорушення (протокол про адміністративне затримання, протокол особистого огляду і огляду речей, протокол вилучення речей, документів та ін.).

Окрім норм матеріального права, спірні правовідносини врегульовані також положеннями процесуального законодавства.

Так, відповідно до ч.5 ст.105 КАС України, адміністративний позов суб'єкта владних повноважень може містити інші вимоги у випадках, встановлених законом. Тобто, вимогами процесуального законодавства передбачана можливість звернення суб'єкта владних повноважень до суду з вимогами, які прямо встановленні законом. Вплив на формування таких вимог, мають як норми матеріального права, так і норми процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 7 частини другої статті 162 КАС України встановлено, що в разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України.

З метою удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства та урегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції, Кодекс адміністративного судочинства України доповнено статтею 183-7 «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства».

Так, відповідно до положень ст..183-7 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

2. У разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Не можуть застосовуватися взяття на поруки та застава до іноземців та осіб без громадянства, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та/або вчинення терористичної діяльності.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

7. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

З огляду на правовий аналіз положень норм матеріального та процесуального права, у їх взаємній сукупності, які узгоджуються між собою, колегія суддів приходить до висновку, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону та Служби безпеки України у цих правовідносинах мають право на звернення до суду з позовом лише щодо примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, а адміністративний суд має повноваження стосовно розгляду такого позову та компетенцію щодо прийняття рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України.

Ні положення КАС України, ні положеннями інших нормативно правових актів України не надано право цим суб'єктам владних повноважень на звернення до адміністративного суду з позовом, що складають самостійний предмет позову про затримання іноземця чи особи без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, тобто інший ніж передбачено законом. Як і не надано правової можливості для суду самостійно поза межами забезпечення заходів, передбачених ч.2 ст.183-7 КАС України, задовольняти такі позовні вимоги.

Визначена в частині 2 ст.183-7 КАС України, можливість затримання іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є лише певним привентивним заходом, який може бути застосований судом до особи лише за клопотанням органу, який подав такий позов. В такому випадку клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення та вирішується ухвалою. Зазначеними положеннями не передбачено можливості звернення до суду із вимогами, як самостійними, про таке затримання з поміщенням до відповідного пункту. Постанова адміністративного суду про примусове видворення і є підставою для такого затримання, тобто є юридичним наслідком виконання постанови суду про примусове видворення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами і доповненнями) стосовно розгляду та вирішення адміністративними судами справ з позовними вимогами про затримання іноземців та осіб без громадянства у зв'язку з їх примусовим видворенням. Суд під час розгляду справ про примусове видворення вирішує лише ці вимоги.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки законодавством не встановлено право суб'єктів владних повноважень на звернення до суду з вимогами про затримання іноземця чи особи без громадянства, а адміністративним судам не надано компетенції щодо вирішення таких питань, то колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволених вимог про затримання з поміщенням громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, оскільки остання прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства. В решті постанову суду слід залишити без змін. Надання неналежної правової оцінки фактичним обставинам справи, привело суд до неправильного вирішення справи та помилкового висновку про повне задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.202 КАС України, здійснюючи апеляційний перегляд в межах доводів апеляційної скарги та сформованих в ній вимог, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 2,11, 159, 160, 167, 183-7, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 209, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2016 року по адміністративній справі №638/17903/16 скасувати, в частині задоволених вимог про затримання та поміщення громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та ухвалити в цій частині нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в частині затримання та поміщення громадянина Республіки Камерун ОСОБА_3 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - відмовити.

В решті постанову Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі складена 12.12.2016 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.