Справа № 803/1617/16
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Справа № 803/1617/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Денисюка Р.С.,

суддів Андрусенко О.О., Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення № 502-16 від 05 жовтня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС України у Волинській області, третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення від 05.10.2016 року № 502-16 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2016 року позивач отримав повідомлення № 0704/24 від 21.10.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення ДМС України № 502-16 від 05.10.2016 року. Відмову мотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати ОСОБА_3 ОСОБА_4 як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з рішенням ДМС України № 502-16 від 05.10.2016 року, оскільки відповідач неналежно виконав обовязок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоровю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 502-16 від 05.10.2016 року про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Представник відповідача ДМС України, в поданих письмових запереченнях від 17.11.2016 року (а.с.27-37) заявлені позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що свідчення, які надав позивач під час співбесіди, не можуть бути доказом переслідування (або загрози переслідування) в країні походження, а також не можуть бути доказами загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування до нього тортур, жорстокого або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, оскільки є суперечливими та неправдивими. Також позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх побоювань у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Вважає, що серед фактів, повідомлених ОСОБА_3 ОСОБА_4, відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, під час проведення співбесід позивач стверджував, що він особисто не зазнавав будь-яких переслідувань у своїй країні. Вказане дає підстави вважати, що останній відноситься до категорії економічних мігрантів, осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя внаслідок переслідувань, тощо.

Враховуючи наведене вважає, що оскаржуване рішення винесене у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що відповідачем при складанні висновку застосовувалась застаріла інформація про країну походження, при цьому лише один з пяти джерел інформації про країну походження містить посилання на дату публікації. Вказані факти свідчать про вибірковість застосування інформації про країну походження, що є грубим порушенням чинного законодавства. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, з підстав, викладених в письмовому запереченні та просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0009 (а. с. 39-81) встановлено, що позивач ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в провінції Майдан Вардак, ОСОБА_6, за національністю саєд, сповідує шиїт, не одружений, з документів має НОМЕР_1, виданий центральним відділенням Кабулу 27.07.2015 року з терміном дії до 27.07.2020 року. В березні 2016 року прибув в Україну та на даний час знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ).

17.05.2016 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 40 зворот 41), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 18.05.2016 року № 04-01/251 була скерована до УДМС України у Волинській області та отримана останнім 23.05.2016 року за вх. № 3719 (а. с. 40).

Наказом УДМС України у Волинській області від 13.06.2016 року № 26 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» розпочато процедуру оформлення документів громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 ОСОБА_4 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 55, зворот) та наказом УДМС України у Волинській області від 27.07.2016 року № 31 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача терміном до 23.08.2016 року.

УДМС України у Волинській області було проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи №1 від 08.06.2016 року (а.с. 52 зворот-54), №2 від 18.08.2016 року (а.с. 70 зворот - 72), в ході яких встановлювались обставини приналежності позивача, обставини його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, тощо.

Проте, за результатами розгляду справи громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження 23.08.2016 року УДМС України у Волинській області зроблено висновок щодо відмови ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 73-77).

Відтак, 05.10.2016 року ДМС України прийняла рішення № 502-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с.79).

Вказаним рішенням підтримано висновок УДМС України в Волинській області, яким встановлено відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідно до абзацу пятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення ДМС України № 502-16 від 05.10.2016 року УДМС України у Волинській області направило позивачу повідомлення від 21.10.2016 року № 0704/24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 80).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як вбачається із висновку УДМС України у Волинській області щодо відмови у визнанні або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.08.2016 року, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення від 05.10.2016 року № 502-16, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, що повідомлені позивачем факти, не дають підстав для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З такими висновками суд погоджується, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV Попередній розгляд заяв Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіди, оформлені протоколами, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в провінції Майдан Вардак, ОСОБА_7, за національністю саєд, сповідує шиїт, не одружений, з документів має НОМЕР_1, виданий центральним відділенням Кабулу 27.07.2015 року з терміном дії до 27.07.2020 року.

В протоколах співбесід позивач повідомив, що його сімя належала до групи меншості саєд, які мали владу над поліцією м. Джалрізу до сутичок в липні 2015 року. Після сутичок в липні 2015 року місцевим начальником поліції став таджик, суніт. Згодом, брат позивача був вбитий через те, що провів невідомих осіб до будинку начальника місцевої поліції, які вбили брата останнього. Відтак, сімя позивача отримала репутацію осіб, які підтримують Талібів. Тому, в грудні 2015 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 разом з молодшим братом змушені були покинути ОСОБА_7, за їх перевезення домовлявся батько та перевізники стверджували, що доставлять до Австрії. З його слів, під час останньої телефонної розмови з батьками, йому стало відомо, що його сімя також покинула ОСОБА_7 та перебувала в Таджикистані. Нелегально перетинав кордони Киргистану, Казахстану, Росії з метою потрапити до країн Західної Європи для подальшого возєднання з сімєю. На даний час зв'язок з родичами не підтримує. Зазначав, що особистих переслідувань в країні походження не зазнавав.

Судом встановлено, що позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної політичної, громадської, військової чи релігійної організації та утисків на батьківщині не зазнавав.

Крім того матеріалами справи підтверджено, що після сутичок в липні 2015 року та до моменту залишення території країни походження позивач мешкав на її території близько шести місяців та мав можливість вільно пересуватися по території ОСОБА_7, проте не скористався альтернативою переїзду в іншу місцевість країни походження та залишив її територію.

При прибутті в Україну до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2016 року у справі № 303/1480/16-а за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове видворення позов задоволено, примусово видворено позивача з України до країни походження (а.с. 48).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки після поміщення у Волинський ПТПІ на підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2016 року.

На думку суду, позивач мав можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про відсутність в останнього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в одну із країн Західної Європи.

Разом з цим, суд зазначає, що значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни походження, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням.

Крім того, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після поміщення його у Волинський ПТПІ на підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2016 року про видворення його з України до країни походження, свідчить також про те, що позивач мав намір знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 ОСОБА_4 при поверненні до країни своєї громадянської належності може зазнати переслідувань з боку місцевої влади, оскільки як слідує з протоколів проведених співбесід, позивач неодноразово стверджував, що він особисто не зазнавав переслідувань в своїй країні та будь-яких доказів, що свідчили б про переслідування чи погрози переслідування позивача в ОСОБА_7 надано не було.

Суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів переслідування державними органами, загрози застосування до нього смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Також не повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесід про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Окрім цього, як було встановлено судом, позивач мав паспорт громадянина ОСОБА_7 № 00328296, виданий центральним відділенням Кабулу 27.07.2015 року, що в свою чергу свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Крім того, можливі переслідування позивача та членів його родини в майбутньому в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що УДМСУ у Волинській області під час розгляду справи не було належним чином ідентифіковано позивача, а саме не встановлено точну дату народження останнього, оскільки вік позивача підтверджується офіційним документом, - копією паспорта громадянина ОСОБА_7 № 00328296, виданим уповноваженим на те органом, по якому позивач і вибув з країни походження.

Щодо твердження представника позивача про використання відповідачем неактуальної інформації по країні походження позивача, суд зазначає, що використання частково не оновленої інформації не призвело до винесення відповідачем неправомірного рішення, оскільки наявна в матеріалах справи інформація не свідчить про те, що ОСОБА_7 в цілому знаходиться у стані війни. На даний час ситуація в ОСОБА_7 є стабільною та контролюється міжнародними організаціями.

Крім того, в провінції Майдан Вардек, де народився та проживав позивач проживання є безпечним та не створює загроз для життя населення.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення в даній адміністративній справі, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Позивач також просить суд зобовязати відповідача вчинити дії, а саме: прийняти рішення про визнання громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, однак суд зазначає, що для того, щоб зобовязати відповідача вчинити певні дії, слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Протилежного судом не встановлено.

Керуючись статтями 158, 160 ч.3, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення № 502-16 від 05 жовтня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі до 12 грудня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк

Судді О.О. Андрусенко

ОСОБА_8