Справа № 816/761/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/761/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії, з урахуванням уточнення до адміністративного позову просив здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених відповідними наказами Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу:

- за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру");

- за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно відповідно до абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд");

- за період 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року виходячи з посадового окладу 0,4 від місячного окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що розмір посадового окладу посад, віднесених до шостої категорії посад державних службовців установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3. Пунктом 13 розділу ІІ Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, набрання чинності цим Законом привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, проте Уряд ці вимоги не виконав і заробітна плата не виплачувалася відповідно до норм Закону, які набрали чинності з 26 жовтня 2014 року упродовж заявленого періоду.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений завчасно та належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання згідно якого відповідач не заперечував проти розгляду справи у письмовому провадженні у відсутність представника відповідача з урахуванням наданих письмових заперечень.

У письмових запереченнях зазначено, що будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. ОСОБА_2 в період, за який позивач просить здійснити перерахунок та виплату коштів, Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законом України "Про Державний бюджет на 2015 рік" видатки на реалізацію положень частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено, управління Державної судової адміністрації як розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахування та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

За приписами частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатись і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 04 січня 2011 і по теперішній час працює на посаді помічника судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області (а.с. 11, 49).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 88-р від 24 лютого 2003 року посада помічника судді місцевого суду віднесена до 5-ї категорії посад державних службовців.

Згідно наявних матеріалів у справі, у спірному періоді відповідачем до складу заробітної плати позивача включалися: оклад; надбавка за ранг; надбавка за високі досягнення у праці та виконання особливо важливої роботи; надбавка за вислугу років на державній службі, а також премії.

Упродовж спірного періоду з 26 жовтня 2014 року по 31 серпня 2015 року розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн, з 01 вересня по 08 вересня 2015 року 1378 грн, а з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 2756 грн.

Позивач вважає, що означені дії відповідача не відповідають законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VIІ "Про прокуратуру" та абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIІ "Про забезпечення права на справедливий суд", у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Вказував, що такі дії уповноважених державних органів суперечать практиці Європейського суду з прав людини, чим порушено принцип юридичної визначеності та "законні сподівання", що виникли у позивача, на одержання оплати праці у належному розмірі, що у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є правом на майно.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із такого.

Структура заробітної плати державних службовців до жовтня 2014 року визначалася виключно приписами статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин), згідно якої заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, частиною сьомою статті 33 вказаного Закону визначено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію вищевказаного положення Кабінетом Міністрів України прийнято постанови від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (надалі постанова Кабінету Міністрів України № 268) та від 20 травня 2009 року № 482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету", згідно яких у спірному періоді до 08 вересня 2015 оклад помічника суду визначався у розмірі 1218 грн.

26 жовтня 2014 року набрав чинності ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції станом на 01 січня 2015 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Отже, розмір мінімальної заробітної плати, встановлений у 2014 році, складає 1218 грн., відповідно розмір посадового окладу судді місцевого суду 12180 грн., то згідно нового розміру посадового окладу, встановленого вищевказаною нормою, розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 6 категорії державного службовця має складати 3654 грн., а розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 5 категорії посад державного службовця має складати 4750 грн.

Інші складові заробітної плати державних службовців продовжували визначатися статтею 33 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та постановами Кабінету Міністрів України.

Одночасно абзацом 2 підпункту 1 і абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Необхідність приведення нормативно правових актів у відповідність із вищевказаними положеннями закону викликана тим, що у відповідності із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ОСОБА_2 № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими Указами Президента України та Постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; надалі - ОСОБА_2 № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28 березня 2015 року), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, Державна судова адміністрація України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Далі судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України станом на 31 грудня 2014 року не приведено у відповідність до вищезгаданої норми закону свої нормативно-правові акти, додаткового фінансування не передбачено, а оплата праці працівників апарату суду продовжувала здійснюватися у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Однак, Державною судовою адміністрацією у жовтні-грудні 2014 року застосовано компенсаторний механізм "вирівнювання" заробітних плат працівників суду шляхом додаткового фінансування фондів оплати праці судів за рахунок понадпланових надходжень судового збору до спеціального фонду, ці кошти були виплачені працівникам апаратів судів преміями та збільшеними надбавками.

За наявними в справі матеріалами позивачу нараховано та виплачено упродовж жовтня-грудня 2014 року такі премії:

- у жовтні 2014 року - премія за рахунок економії фонду заробітної плати у розмірі 200% посадового окладу (а.с. 53), за результатами роботи за 9 місяців 2014 року 6000 грн (а.с. 52);

- у листопаді 2014 року премія до Дня працівника суду у розмірі 2000 грн (а.с. 55), премія за рахунок економії фонду заробітної плати у розмірі 100% посадового окладу (а.с. 56);

- у грудні 2014 року премія за рахунок економії фонду заробітної плати у розмірі 618,61% посадового окладу (а.с. 58).

З 01 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (надалі - ОСОБА_2 № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Даною нормою фактично зупинено дію абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру". І весь цей час застосовувалася схема посадових окладів працівників апарату суду, яка була закріплена постановою Кабінету Міністрів України № 268, зокрема Додатком № 47, який залишався незмінним до 09 вересня 2015 року.

12 лютого 2015 року Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII, яким у новій редакції викладено ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у цій редакції передбачено, що "розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців".

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. ОСОБА_2 України "Про забезпечення права на справедливий суд" опублікований 26 лютого 2015 року, то ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29 березня 2015 року.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

В той же час, суд звертає увагу, що вказана норма закону вказує про необхідність прийняття законодавчим органом інших законодавчих актів з метою збільшення видатків на оплату праці працівників апаратів судів. Тобто, у самому ж Законі № 1697-VII, на який посилається позивач, як підставу для збільшення нарахування та виплати заробітної плати відповідачем, закріплено, що для забезпечення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ, необхідно внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом. Однак, у встановлений строк Кабінет Міністрів України вказаних пропозицій не вніс та, відповідно, Верховна Рада України не приводила у відповідність інші законодавчі акти з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2015 року у справі № 826/4982/15 (номер судового рішення у ЄДРСР 47843201), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року (номер судового рішення у ЄДРСР 51091040), визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення постанови від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідності до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції станом на 01 січня 2015 року, та у відповідності до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28 березня 2015 року. Зобовязано Кабінет Міністрів України привести постанову № 268 у відповідність до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 01 січня 2015 року, та у відповідність до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28 березня 2015 року.

У процесі судового розгляду Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02 вересня 2015 року № 644 (набрала чинності 08 вересня 2015 року), якою внесено зміни, зокрема, до Додатку № 47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268, та встановлено, що місячний посадовий оклад (коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду) для помічників суддів складає 0,4.

У примітці до Схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України, від 02 вересня 2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду".

Тож, у період з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року помічникам суддів, в тому числі позивачу, виплачувався оклад на підставі цієї постанови у розмірі 2756 грн.

Отже у спірний період питання оплати праці державних службовців працівників апарату судів одночасно регулювалися кількома законами Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, статтею 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", а з 29 березня 2015 року - статтею 147 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", норми яких фактично зупинялися пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року Закону України від № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

Аналіз наведеного приводить суд до висновку, що дані правовідносини характеризуються недосконалістю та суперечливістю законодавчого регулювання та викликає складнощі у визначенні пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних відносин, у звязку із поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили.

ОСОБА_2 з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік", видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ( в редакції з 26 жовтня 2014 року), частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 28 березня 2015 року) станом на 31 грудня 2015 року не передбачено, суд погоджується із доводами відповідача про те, що останній не мав достатніх правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Cтосовно аналогічних за змістом спірних відносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12 липня 2016 року у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13 липня 2016 року у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та від 28 грудня 2008 року № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, відповідач, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

З приводу заявлених порушених прав позивача суд дійшов таких висновків.

Суть права позивача на оплату праці та отримання заробітної плати відповідачем не порушена, оскільки упродовж спірного періоду він отримував заробітну плату у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" із дотриманням мінімальної соціальної гарантії, а саме: окладу не менше рівня мінімальної заробітної плати, що забезпечено постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету".

У відповідності до статті 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

При цьому, заробітна плата позивача не складалася лише із одного окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, він становив базу для нарахування інших надбавок, передбачених статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

За змістом статті 33 вищевказаного Закону обовязковими складовими заробітної плати державного службовця є оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років (за наявності вислуги років), а також премії. Премії встановлюються у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268).

Разом із тим, позивачу як працівнику апарату суду та державному службовцю, упродовж оспорюваного періоду щомісячно виплачувалась надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи (20% - 50%), а також премії, що перевищують мінімальний розмір у 10 відсотків посадового окладу.

При цьому слід прийняти до уваги, що встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії є правом керівника. Встановлення надбавок здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці, а премій - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", пункт 14 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", в редакції, яка діяла на період існування спірних відносин). Тобто, розміри надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та розміри премій не визначені законом, їх виплата є правом, а не обовязком керівника за умови економії та достатності фонду заробітної плати.

Тобто, економія фонду заробітної плати, яка мала місце в оспорюваний період, використана і в майбутньому вона не може виникнути. І хоча розмір вказаної надбавки і премії встановлювався, у тому числі, у відсотковому значенні до посадового окладу, який був на той час встановлений у штатному розписі суду, однак, очевидно, що в разі встановлення посадового окладу у більшому розмірі, передбаченому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", та відповідно зменшення або взагалі відсутності економії фонду заробітної плати, ці виплати встановлювались би у меншому розмірі або взагалі не встановлювались.

До того ж, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, є правом керівника. Законом розмір даної надбавки і премії не визначений, постанова Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 визначення їх розміру відносить до компетенції керівника відповідного державного органу. Тобто, фактично, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, визначення їх розміру є дискреційним повноваженням керівника державного органу у межах економії фонду заробітної плати.

Дане повноваження реалізовано в період спірних відносин з урахуванням, зокрема, фінансових можливостей суду: розміру фонду оплати праці, наявності та розміру його економії, які існували на той час. Повторно використати зазначене право та переглянути розміри набавок за досягнення та премій (з огляду зменшення економії фонду заробітної плати через збільшення посадового окладу) в подальшому вже не буде можливим.

Щодо посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини у справах "Будченко проти України" (заява № 38677/06), "ОСОБА_3 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини" (заява № 42527/98), "Мельник проти України" (заява № 42527/98), "Броньовський проти Польщі" (заява № 31443/96), "Кечко проти України" (заява № 63134/00).

Слід зазначити, що вищевказані судові рішення Європейського суду з прав людини у справах стосуються правовідносин, що виникли внаслідок невиконання Державою законодавчих положень через відсутність механізму їх реалізації, або через відсутність бюджетних асигнувань.

У даній адміністративній справі спір зумовлений саме відсутністю законодавчих положень, які б передбачали розмір окладів працівників апарату суду та видатки на реалізацію положень абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки Верховною Радою України так і не було внесено змін до інших законодавчих актів з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів, як це передбачено в перехідних положеннях Закону № 1697-VII, а тому посилання позивача на вищевказану практику Європейського суду з прав людини є недоречними.

Разом із тим, проаналізувавши усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 1 першого Протоколу Конвенції, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 1 першого Протоколу Конвенції не гарантує набувати щось у власність (Van der Mussele v. Belgium, 23.11.1983, § 48, Series A no.70), право на певний розмір пенсії (або іншої соціальної виплати) (Kjartan Asmundsson v. Iceland, no 60669/00, § 19 ECHR 2004 IX).

Також означена стаття не накладає жодних обмежень на державу у питанні встановлення тієї чи іншої системи соціального забезпечення чи інших виплат, чи їх зміни або скасування, встановлення типу чи розміру таких виплат, тим більше у ситуаціях бюджетної кризи з метою економії коштів чи більш справедливого їх перерозподілу у бюджетній сфері. Однак, якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні соціальні виплати чи інші виплати, то воно повинно розцінюватися як таке, що створює право власності, та викликає "законні очікування" отримати певне майно.

Концепція "законних очікувань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у рішеннях винесених щодо України, як ухвалених рішеннях по суті, в яких Суд виявив порушення конкретних положень Конвенції, так і тих, де таких порушень виявлено не було (ухвали про неприйнятність), які становлять значну частину практики Суду і також підлягають безумовному врахуванню для повноти розуміння правової позиції Суду.

У рішенні від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив: "Суд нагадує, що за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантоване, можна вважати як таку, що має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад, якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування. Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами.

Не існує також доказів наявності чіткого ґрунту національної судової практики для підтримки вимог заявників. Зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду […] підкреслювали недостатність національного законодавства у цій сфері, національні суди розглянули аргументи заявників і винесли рішення, які не можна вважати довільними або необґрунтованими.

Конституційний Суд критично оцінив правову техніку Парламенту, що була застосована для цих конкретних змін; однак Парламент, обраний у демократичному порядку, все ж має право вільно обирати форму реалізації законотворчої функції у відповідності із Конституцією і у виборі розміру соціальних виплат за конкретний період.

Таким чином, заявники не довели, що мали "законні очікування" на підвищення пенсії у зазначені періоди".

Аналогічні висновки Суду викладені і в ухвалі про неприйнятність від 03 червня 2014 року за заявою "Колесник та інші проти України" (№ 57116/10) та інші.

Стосовно критичної оцінки правової техніки Парламенту, яка застосовувалась для конкретних змін у законодавстві, мова йшла про випадки, коли Парламент фактично зупиняв дії норм соціальних законів чи змінював розмір виплат шляхом включення тих чи інших норм до законів про бюджет на відповідний рік, як це відбулося, зокрема і в даному випадку, коли з 01 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Щодо судової практики з цього питання, то Верховний Суд України сформував свою правову позицію з даного питання у постановах від 12 липня 2016 року у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558), від 13 липня 2016 року у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554) та № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562), про що зазначалось вище.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що у позивача не виникли "законні очікування" на отримання означених коштів.

Враховуючи вищевикладене, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський