Справа № 813/3053/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року Справа № 813/3053/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача Синявська-Чаус О.О.

представник відповідача Дручек В.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліра» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліра» з вимогою стягнути з ТзОВ «Ліра» на користь позивача основний борг в 22793,27.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 1 особи у 2014-2015 роках. Таким чином, сума адміністративно-господарських санкцій становить 22793,27 грн. Оскільки відповідачем не сплачено суму адміністративно-господарської санкції, позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення боргу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов долучених до матеріалів справи. Зазначив, що на виконання вимог законодавства ТзОВ «Ліра» направляло до центру зайнятості відповідну звітність (звіти форми 3-ПН) з інформацією щодо можливості працевлаштування інваліда, але робоче місце залишилось вакантним, так як інвалід скерований центром зайнятості на підприємство не з'явилась. Подання відповідного звіту до центру зайнятості є належним (єдиним) підтвердженням наявності на підприємстві створеного та введеного в дію місця для працевлаштування інваліда. Тому вважає, що ним здійснено всіх залежних від нього заходів спрямованих на виконання загальновстановленого нормативу щодо кількості працюючих на підприємстві інвалідів та недопущення господарського правопорушення. Відтак, невиконання нормативу для працевлаштування інваліда на створеному товариством робочому місці була зумовлена недостатньою кількістю скерованих державною службовою зайнятості осіб з обмеженою працездатністю. А відтак, підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів немає. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Суд, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 затверджено порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування (далі - Порядок). Відповідно до цього Порядку звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають щороку до 1 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за формою, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме з поданого ТзОВ «Ліра» звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2014 рік становила 10 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 1 особа, при нормативі 1 особа, згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2014 рік становила 9 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 0 осіб, при нормативі 1 особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" та п. 2 "Порядку", відповідач подав звіт форми № 3-ПН, що підтверджується відміткою про прийняття від 08.02.2015 року, яким ТзОВ «Ліра» інформувало центр зайнятості про наявність вільної вакансії для працевлаштування інваліда, в кількості 1 працівника та звіт форми № 3-ПН прийнятий 29.02.2016 року з інформацією про наявність однієї вільної вакансії. Вказане підтверджується листом Львівського міського центру зайнятості від 18.10.2016 року №06/4955.

Також судом встановлено, що з 2006 року у ТзОВ «Ліра» працював інвалід ОСОБА_3, яка звільнена наказом від 19.06.2014 року на підставі заяви про звільнення за власним бажанням від 05.06.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів підприємств, установ, організацій.

Разом з тим, суд звертає увагу, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим Кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі вчиненням правопорушення.

Адміністративно-господарські санкції, застосування яких передбачено ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", є видом господарсько-правової відповідальності, що встановлена ч. 3 ст. 217 ГК України, у зв'язку з чим підставою для їх застосування є вчинення суб'єктом господарювання правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, ч. 2 ст. 218 ГК України відповідачу надано право довести, що ним здійснено всіх залежних від нього заходів спрямованих на виконання загальновстановленого нормативу щодо кількості працюючих на підприємстві інвалідів.

Виходячи з аналізу наведених норм, для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" є наявність в діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання складу господарського правопорушення, у тому числі протиправності дій (бездіяльності), шкідливих наслідків, вини та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною дією (бездіяльністю) та спричиненими шкідливими наслідками.

Судом встановлено, що ТзОВ «Ліра» виконало в повному обсязі зобов'язання, передбачені ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством, надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, і звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в 2013 році, а відтак відповідачем вжито усіх можливих заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого ч. 1 ст. 19 цього Закону нормативу робочих місць.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підбір робочого місця здійснюється з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Аналогічна за змістом норма, вміщена в частині третій статті 18-1 цього Закону, відповідно до якої державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до направлення на працевлаштування на вільне робоче місце у ТзОВ «Ліра» центром зайнятості скеровано інваліда ОСОБА_4 однак така на підприємство не з'явилась, що не заперечується позивачем. Таким чином, доказів того, що центр зайнятості скеровував до ТзОВ «Ліра» належну кількість інвалідів для їх працевлаштування суду не надано.

Суд погоджується з позицією відповідача, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Враховуючи те, що правові підстави для застосування до ТзОВ «Ліра» адміністративно-господарських санкцій відсутні, то немає підстав і для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати таких санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини четвертої ст.94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю .

2. Судові витрати з відповідача не стягувати.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 09.12.2016 року.