Справа № 815/1774/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1774/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Марина П.П.,

суддів Бойко О.Я.,

Танцюри К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.02.2016 року № 30-16 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.02.2016 року № 30-16 та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що у 2014 році він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року № 30-16 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 є громадянином Сирії, народився та проживав в м. Дамаск, кілька років працював лікарем в м. Касаб (провінція м. Латакія), проте не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження, оскільки країна неспроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 року. Позивач зазначає, що він не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, а також внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками - алфавіти. Як зазначив позивач, відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно нього та протиправно прийнято рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додактвого захисту, отже рішення № 30-16 від 17.02.2016 року має бути визнано протиправним та скасовано, та позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти рішення з урахуванням всіх наданих законодавством гарантій для таких осіб.

Представник ДМС України надала до суду заперечення (а.с.99-106 т.1, 76-83 т.2), відповідно до яких пояснила, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також представник відповідача зазначила, що ситуація в Сирійській арабській республіці є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста Сирії, залишились і ті, які живуть та функціонують у звичайному режимі. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що рішення відповідача від 17.02.2016 року № 30-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи в порядку письмового провадження за відсутності позивача та представника позивача.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

25 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивач в заяві зазначив, що за час перебування в Україні в Сирії розпочалася громадянська війна, що не дає йому можливості повернутися додому. Він не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. При поверненні на батьківщину його очікує примусова мобілізація та він повинен буде взяти зброю і використовувати її проти власного народу. Як зазначив заявник, повернення на батьківщину загрожує його життю, у зв'язку з чим він просить надати йому захист в Україні.

12.03.2014 року наказом першого начальника Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1.

За результатами розгляду особової справи заявника № 2014OD0029 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням Державної міграційної служби України № 275-15 від 03 квітня 2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 242 т.1).

12 травня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 251 від 10.04.2015 року (а.с. 243 т.1).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про його скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.08.2015 року по справі №815/2713/15, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.04.2015 року № 275-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення задоволено частково, скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 275-15, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (258-265, 266-269 т.1).

На виконання постанови суду від 26.05.2015 року, ДМС України прийнято рішення №40-15 від 03.09.2015 року про зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС України (а.с.126 т.1).

05.10.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 186 від 05.10.2015 року про повторний розгляд заяви особи та щодо проведення відповідної процедури згідно вимог ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (а.с.135 т.1).

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 210 від 05.11.2015 року було продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.150 т.1).

За результатами розгляду документів, щодо надання Позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 06.01.2016 року № 2014OD0029 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз матеріалів особової справи заявника вказує на те, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Українв, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, співробітник міграційної служби дійшов висновку, що нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута в якості причини звернення заявника за захистом на території України, також не вбачається, що заявник мав чи має на даний момент будь-які проблеми з державними органами, до того ж заявник лише припускає, що в нього можуть виникнути проблеми, пов'язані з примусовою службою в арміїі у разі повернення на Батьківщину, також зазначено що заявлені особою обставини носять загальний характер та не містять конкретних подій переслідування. Таким чином, співробітником ГУ ДМС в Одеській області зроблено висновок, що враховуючи наведені обставини та через відсутність умов, передбачених абз.5 ст.6 ЗУ» «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року у зв'язку з чим доцільним є відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.163-166 т.1).

17.02.2016 року ДМС України рішенням № 30-16 підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.122).

07 квітня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 93 від 12.03.2015 року (а.с. 118 т.1).

Не погоджуючись з вищенаведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Надаючи оцінку рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 06.01.2016 року № 2014OD0029 на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним Висновок по справі в частині, щодо відсутності об'єктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у Сирії. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача - Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, не довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із наступного.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття відповідачем рішення № 30-16 від 17.02.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час його перебування в Україні.

З огляду на зазначене, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та, зокрема, у області його рідного міста склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідатимуть критеріям терміну "біженець", наведеного в Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки у більшості випадків їх обґрунтовані побоювання переслідувань пов'язані з однією із конвенційних причин.

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" (далі "ИГИШ") зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони", ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 р. привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п. 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінціях: Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015 року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи - з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях Дераа і Ель-Кунейтра, провінції Риф Дамаск, на півночі провінції Хомс, в сільській місцевості провінції Латакія, а також в провінціях Ідліб і Алеппо. Як повідомляється, антиурядові озброєні групи досягли помітних тактичних успіхів в діях проти урядових сил в провінціях Дераа, Алеппо і Ідліб, зокрема, в кінці березня 2015 року вони повністю взяли під свій контроль центр провінції Ідліб. Крім того, антиурядові озброєні групи продовжують періодично вступати в сутички з ИГИШ в сільській місцевості провінції Алеппо і в південному регіоні провінції Дамаск. Фронт "Ан-Нусра" (ФАН), за повідомленнями, грає домінуючу роль серед антиурядових збройних груп і прагне нав'язати свою екстремістську ідеологію общинам.

Конфлікт в Сирії триває вже п'ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше швидко погіршується. Загальна кількість осіб, які потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 13,5 млн. осіб (тоді як в лютому їх було 12,2 млн.). Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість осіб, які потребують допомоги, зосереджено в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. За оцінками, на кінець 2014 року понад чотири з кожних п'яти сирійців жили в бідності, при цьому майже 65 відсотків - в крайній бідності, маючи можливість забезпечити себе лише самими основними продовольчими і непродовольчими товарами, необхідними для виживання їх сімей. 30 відсотків населення, як встановлено, живе в крайній убогості: сім'ї не можуть навіть забезпечити нагальні потреби в їжі, а ті, що живуть в районах конфлікту, стикаються з проблемами голоду, недоїдання і виснаження.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій є військовий конфлікт.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до Сирії. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Суд, також вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що у разі повернення до Сирії, він може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки, відповідно до п. 28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирії, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення,що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

В даному випадку, міграційним органом не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, а саме того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна з участю у конфлікті інших держав, у якій масово та систематично порушуються права людини та основні свободи.

Тому, колегія суддів вважає передчасним оскаржуване рішення міграційного органу, так як воно прийнято без дослідження інформації по країні походження позивача.

Крім того, позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у зв'язку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є обов'язковість рішень суду.

Судом встановлено, що постановою Одського окружного адміністративного суду від 13.08.2015 року по справі №815/2713/15, зокрема, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача, що було знехтувано та залишено відповідачем поза увагою, оскільки згідно висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 06.01.2016 року зазначено, що в першу чергу важлива оцінка клопотання шукача, а не судження ситуації, яка склалася в країні походження, у зв'язку з чим посадовою особою ГУ ДМС зроблено висновок, що заявлені позивачем обставини носять загальний характер та не містять конкретних подій переслідування. (а.с.163 т.1)

Порте, з такою позицією суд не погоджується, з огляду на те, що постановою суду чітко визначено розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту саме з урахуванням інформації по країні походження позивача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури і повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача що висновки відповідача про відсутність умов, необхідних для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту є безпідставними.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження позивача, підлягає скасуванню із покладенням на ДМС України обов'язку повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту із урахуванням інформації по країні походження позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.02.2016 року № 30-16 та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.02.2016 року № 30-16.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя /підпис/ П.П.Марин

Судді О.Я.Бойко

К.О.Танцюра