Справа № 816/965/16
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 р.Справа № 816/965/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І. Ма

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016р. по справі № 816/965/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «АвтоКрАЗ», звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № /448 від 04.04.2016 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 44 730,00 грн., з яких: за податковими зобовязаннями 35 784,00 грн. та 8 946,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 року по справі № 816/956/16 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ПАТ «АвтоКрАЗ» () зареєстроване у якості юридичної особи, перебуває на податковому обліку у Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (т. 1 а.с. 114-118).

У період з 08.12.2015 року по 14.12.2015 року відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «АвтоКрАЗ» з питань дотримання вимог податкового законодавства, зокрема по взаємовідносинам з ТОВ «Електровік-Сталь» та ТОВ «ВП «Домна» за листопад 2014 року. При цьому правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт № 387/16-03-22-05-12/0588735 від 21.12.2015 року, у якому зафіксовано порушення п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.4 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, у результаті чого ПАТ «АвтоКрАЗ» занижено податок на додану вартість у сумі 35 784,00 грн. за листопад 2014 року (т. 2 а.с. 4-13).

На підставі зазначеного акта перевірки 04.04.2016 року Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області прийнято податкове повідомлення-рішення № /448 від 04.04.2016 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 44 730,00 грн, з яких: за податковими зобовязаннями 35 784,00 грн. та 8 946,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1 а.с. 13).

Не погодившись з прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся з адміністративним позовом про його скасування до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /448 від 04.04.2016 року є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки окремі недолікі, які допущені при оформлення товарно-транспортних накладних не є підставою для висновків про відсутність господарських операцій, за умови якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобовязаннях платника податків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів встановила, що підставою для збільшення ПАТ «АвтоКрАЗ» грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робі, послуг) у сумі 35 784,00 грн. стало встановлення контролюючим органом віднесення позивачем до податкового кредиту вказаної суми по взаємовідносинах з ТОВ «Електровік-Сталь» та ТОВ «ВП «Домна».

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спірні правовідносини сторін стосуються права платника ПДВ на податковий кредит.

Як встановлено п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно до абз. «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Як визначено п. 198.2 ст. 198 вказаного Кодексу, датою виникнення ґава платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Вищий адміністративний суд України у листі № 742/11/13-11 від 02.06.2011 року «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» звернув увагу судів на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України № 996-XIV від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Матеріалами справи підтверджено, що 03.11.2014 року між ПАТ «АвтоКрАЗ» (за текстом договору Покупець) та ТОВ «Електровік-Сталь» (за текстом договору Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 856/14 (т. 1 а.с. 68-71).

За умовами п. 1 Договору Продавець зобовязаний поставити і передати у власність Покупця товар згідно із специфікаціями.

03.11.2014 року складено специфікацію №1 на поставку товару від ТОВ «Електровік-Сталь», м. Дніпропетровськ, на адресу ПАТ «АвтоКрАЗ», м. Кременчук, а саме: 500 кг дроту алюмінієвого марки В65 7,8мм (т. 1 а.с. 72).

В підтвердження факту придбання у ТОВ «Електровік-Сталь», позивачем надано рахунок-фактуру, платіжне доручення, видаткову та податкову накладні, прибутковий ордер, сертифікат якості, які наявні в матеріалах справи ( т. 1 а.с. 73-75, 77-78, 82-83).

З поясненя представника позивача в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що транспортування товару здійснювалось власним автомобільним транспортом з м. Дніпропетровська до м. Кременчук, на підтвердження чого надав копії товарно-транспортної накладної, наказу про службове відрядження водія ПАТ «АвтоКрАЗ» та витяг з книги реєстрації довіреностей (т. 1 а.с. 76, 79-81).

20.08.2013 року між ПАТ «АвтоКрАЗ» (за текстом договору Покупець) та ТОВ «ВП «Домна» (за текстом договору Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 655/13 (т. 1 а.с. 90-93).

За умовами пункту 1 Договору Продавець зобовязаний поставити і передати у власність Покупця товар згідно із специфікаціями.

Поставка товару здійснюється автомобільним транспортом Покупця, як передбачено п. 3.1 Договору.

Відповідно до додаткової угоди № 7 від 17.11.2014 року позивач придбав у ТОВ «ВП «Домна» полосу г/к 4х40 та полосу г/к 8х40 (т. 1 а.с. 94).

В підтвердження факту придбання у ТОВ «ВП «Домна», позивачем надано рахунок-фактуру, платіжне доручення, видаткову та податкову накладні, товарно-транспорту накладну, прибутковий ордер, сертифікат якості, що наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 95-97, 99-100).

На підтвердження факту транспортування придбаного товару позивачем надано копію товарно-транспортної накладної, відповідно до якої встановлено, що пунктом навантаження є Камишуваха СОУ 22, Запорізька область та пунктом розвантаження вул. Київська, 62, м. Кременчук, Полтавська область (т. 1 а.с. 98). Факт транспортування товару також підтверджується витягом з журналу контролю вїзду (виїзду) автотранспорту через АКПП № 2 (т. 1 а.с. 101-103).

На підставі зазначених господарських операцій позивачем сформовано податковий кредит у сумі 35 784,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Колегія суддів зазначає, що вказане закріплено також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 168/704 від 05.06.1995 року, згідно з п. 2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З наведених законодавчих положень вбачається, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

У відповідності з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, яка згідно з п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Як вище зазначено, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

Таким чином, всі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають наведеним вище вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Тому усі докази мають оцінюватися судами окремо та в їх сукупності.

Колегія суддів відмічає, що в матеріалах справи відсутні докази встановлення податковим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Також податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні договорів позивачем з вказаними контрагентами, що мали місце під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.

Отже, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Колегія суддів не бере до уваги посилання податкового органу на наявні порушення при заповненні товарно-транспортних накладних, зокрема на те, що в товарно-транспортних накладних відсутні код автомобільного перевізника, код підприємств підприємства вантажоодержувача та вантажовідправника, номери дорожніх листів вантажних автомобілів, відомості про вантажно-розвантажувальні операції, печатка ПАТ «АвтоКрАЗ» реквізити «пункт навантаження» та «пункт розвантаження», адреси навантаження та розвантаження, оскільки вони не можуть слугувати підставою для висновку про нереальність господарської операції на підставі того, що відповідно до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. При цьому, колегія суддів наголошує, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

На підставі п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно з п. 8.26 Правил вантаження і розвантаження вважаються закінченими після вручення водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних на навантажений або вивантажений вантаж.

Як визначено п.п. 11.1 п. 11 Правил № 363 визначено, що товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що окремі недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов'язаннях платника податків.

Отже, наданими позивачем документами, зокрема договорами, рахунками-фактури, платіжними дорученнями, видатковими та податковими накладними, прибутковими ордерами, сертифікатами якості, товарно-транспортними накладними, витягами з книги реєстрації довіреностей та з журналу контролю вїзду (виїзду) автотранспорту, у повній мірі підтверджено реальність господарських операцій з контрагентами, а також підтверджено використання придбаного товару у власному виробництві (т. 2 а.с. 161-237).

Посилання відповідача на узагальнену податкову інформацію контролюючих органів стосовно діяльності контрагентів позивача колегія суддів не бере до уваги, оскільки можливі порушення порядку здійснення господарської діяльності ТОВ «Електровік-Сталь» та ТОВ «ВП «Домна» не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення позивача до відповідальності, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Колегія суддів також зазначає, що у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року у п. 71 вказує на те, що платник податку не повинен нести відповідальності за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також пеню. Такі вимоги стали б надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Отже, позивачем правомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робі, послуг) на суму 35 784,00 грн. за листопад 2014 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не доведено правомірності свого рішення ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції, що є підставою для задоволення адміністративного позову, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення № /448 від 04.04.2016 року, винесене контролюючим органом неправомірне в звязку з чим підлягає скасуванню.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 15.09.2016 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують та доказів в їх обґрунтування відповідачем не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2016р. по справі № 816/965/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_2 ОСОБА_3
Повний текст ухвали виготовлений 12.12.2016 р.