Справа № 200/11118/16-а
Суддя: Єлісєєва Т. Ю.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/200/455/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська Єлісєєва Т.Ю., розглянувши у письмовому проваджені адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про зобов'язання Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради вчинити дії щодо реєстрації ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач відмовив йому у державній реєстрації місця проживання у житловому будинку з тих підстав, що ним не подано документів на право власності, що є протиправним, оскільки будь-яких обмежень щодо вибору місця проживання фізичною особою, а також додаткових умов для реєстрації не передбачено. Будинок придатний для постійного проживання, має відповідні комунікації, поштову адресу та знаходиться у межах населеного пункту, а до реєстраційної заяви були надані усі необхідні документи, передбачені Законом.

Представником позивача подано заяву про розгяд справи за відсутності позивача в письмовому провадженні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причину неявки не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи або розгляд справи за їх відсутності не звертавсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З огляду на викладене, враховуючи строки вирішення та розгляду справи, встановлені ст. 122 КАС України, вжиття судом всіх необхідних заходів для належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, визначених нормами КАС України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, за наявними у справі доказами відповідно до вимог ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що у житловому будинку №22, за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Садовий, зареєстровані та проживають батьки та сестра позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, сестра ОСОБА_4 з донькою - ОСОБА_5. Даний житловий будинок знаходиться у їх користуванні, придатний для проживання та має поштову адресу. Члени родини надали згоду позивачу на реєстрацію місця проживання в даному житловому будинку за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Садовий, 22, де він фактично проживає.

20 травня 2016 року позивач звернувся до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1.

Разом із заявою про реєстрацію місця проживання позивачем подані паспорт громадянина України, квитанцію про сплату держмита, домову книгу, технічний паспорт на житловий будинок, акт Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації від 05.03.1998 р.

За наслідками розгляду заяви, 20 травня 2016 року відповідачем відмовлено у проведенні реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 посилаючись на ч. 1 п. 11 Постанови Кабінету міністрів України № 207 від 02.03.2016 р. «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" від 11.12.2003 №1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно із статтею 3 Закону №1382-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до чинної редакції вказаної статті, реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом 30 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Частиною 4 пункту 18 Постанови Кабінету міністрів України № 207 від 02.03.2016 р. «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник зокрема подає:

документи, що підтверджують:

право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

Аналіз досліджених судом документів, поданих позивачем для проведення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради дає підстави стверджувати, що заява від 20 травня 2016 року в повному обсязі відповідає вимогам, передбаченим Законом, документи подані позивачем у повному обсязі.

Зауважень щодо змісту, недоліків або неповноти поданих документів для реєстрації заява про реєстрацію місця проживання не містить.

Разом із тим, як вбачається із відмітки на заяві позивача від 20.05.2016 р., відповідач посилається лише на ч. 1 п. 11 Постанови, без конкретизації причин відмови.

Втім, з такою позицією відповідача суд не погоджується виходячи із наступних міркувань.

Статтею 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 380 Цивільного Кодексу України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Із вказаних норм слідує, що визначення зазначеного поняття (місце проживання фізичної особи) не є виключним. Аналіз норм Цивільного Кодексу України, також дозволяє суду зробити висновок, що законодавець вбачає можливість проживання особи в іншому приміщенні, окрім квартири, житлового будинку, за умови що таке приміщення придатне для постійного проживання у ньому.

Водночас, вимоги які дають підстави стверджувати про можливість постійного проживання у будинку наведені, зокрема, у статті 50 Житлового кодексу України, згідно якої, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Згідно із технічним паспортом, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, складається з коридору, санвузлу, чотирьох житлових кімнат, кухні.

Як вбачається з домової книги позивач та члени його родини постійно проживають у вказаному будинку, іншого житла не мають.

Крім того, житловий будинок має присвоєну поштову адресу, знаходитися в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці (Дніпропетровської міської ради).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що реєстрація місця проживання у житловому будинку повністю узгоджується зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання відповідачем покладених на нього Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" обов'язків призводить до порушення прав позивача. Крім цього, це суттєво обмежує і здійснення інших цивільних, громадських прав позивача, які підлягають безумовному захисту.

Суд також зазначає, що відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Верховенство права закріплено у частині першій статті 8 Конституції України як загальноправовий принцип: "В Україні визнається і діє принцип верховенства права". За змістом це один із найбагатогранніших правових принципів. Один із елементів принципу верховенства права втілено у статті 3 Конституції України: "Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю".

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність осіб.

Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб'єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб'єктів владних повноважень (п. 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24 квітня 1990 року).

Крім того, суд зазначає, що прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Особа не може бути позбавлена права на освіту, медицину, участі у виборах та інших прав, які встановлено та гарантовано Конституцією України та законодавчими актами держави.

Враховуючи конституційний принцип верховенства права, суд вважає, що право особи на свободу вибору місця проживання та можливість користування правами та свободами, які закріплені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, не може бути обмеженим.

Отже, відмовляючи у проведенні реєстрації за обраним позивачем місцем проживання, відповідач фактично обмежує реалізацію зазначених прав та інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що саме Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними актами, та визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

При цьому, положення вказаного Закону свідчать, що реєстрація фізичної особи за місцем проживання має носити повідомний, а не дозвільний характер. Суд не вбачає у даному випадку жодних підстав для розширеного тлумачення, або тлумачення на власний розсуд положень Закону, що регулює відносини, пов'язані із свободою пересування у бік звуження, встановлення додаткових обтяжень чи обмежень, а ніж тих, що прямо передбачені Законом.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що головним зобов'язанням держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

З огляду на викладене вище, відмова відповідача у реєстрації місця проживання позивача у житловому будинку не ґрунтується на вимогах Закону і є протиправною.

Оскільки Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради відповідно до покладених завдань здійснює реєстрацію місця проживання фізичних осіб на території міста Дніпропетровська, суд вважає необхідним покладення на нього обов'язку вчинити дії по відновленню порушених вимог Закону та прав позивача шляхом зобов'язання зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог, натомість відповідач не надав суду жодних допустимих доказів на підтвердження правомірності свого рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 70, 71, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради вчинити дії щодо реєстрації ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Копія апеляційної скарги повинна бути одночасно направлена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва