Справа № 806/2446/16
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м.Житомир справа № 806/2446/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гуріна Д.М., суддів Семенюка М.М., Черноліхова С.В.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представник відповідача у судове засідання не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення одноразової грошової допомоги та компенсації за затримку розрахунку при звільненні

встановив:

18 листопада 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Національної поліції України про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 274158 грн 00 коп. та компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 145121 грн 70 коп.

У позовній заяві позивач вказав, що у період з 1990 року до 31 січня 2016 року він перебував на службі в органах внутрішніх справ УРСР, органах внутрішніх справ України та Національної поліції України на різних посадах, останньою з яких була начальник управління внутрішньої безпеки в Житомирській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України. Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від 29 січня 2016 року №11 о/с він був звільнений за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію", вислуга років на день звільнення складала у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у поліції - 27 років 05 місяців 09 днів, у пільговому обчисленні - 29 років 06 місяців 26 днів. На даний час позивач є пенсіонером Національної поліції, так як на момент його звільнення останній набув права на призначення та отримання пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Проте, всупереч нормам чинного законодавства позивачеві виплату одноразової грошової допомоги при звільненні проведено не було ні в день звільнення, ні на теперішній час. Просить стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у сумі 274158 грн 00 коп. Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у сумі 145121 грн 70 коп.

Ухвалами судді Житомирського окружного адміністративного суду 21 листопада 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому була нарахована, але не виплачена грошова допомога при звільненні у розмірі 274158 грн 00 коп. Позивач пояснив, що він після звільнення з органів Національної поліції, неодноразово у телефонному режимі та у письмовій формі звертався щодо з'ясування причини не виплати належних йому коштів та звертався зі скаргами, однак вказану суму заборгованості йому виплачено не було ні у день звільнення ні до теперішнього часу, відповідач вважає, що причиною затримки таких виплат є відсутність фінансових ресурсів. Позивач просить стягнути вказану суму одноразової грошової допомоги та, посилаючись на приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у сумі 145121 грн 70 коп.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.24). 13 грудня 2016 року електронною поштою надіслав на адресу суду заперечення на адміністративний позов (а.с.35-37). У запереченнях зазначив, що Національна поліція України не визнає вказаний адміністративний позов та вважає його необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне. ОСОБА_1 з 1990 року до 7 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ УРСР та України. З 7 листопада 2015 року до 29 січня 2016 року позивач проходив службу у Національній поліції України на посаді начальника управління внутрішньої безпеки в Житомирській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України. Відповідно до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 29 січня 2016 року №11 о/с позивач звільнений з посади, що перебуває у штаті Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а саме: начальника внутрішньої безпеки в Житомирській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України. Наказом Національної поліції України від 9 листопада 2015 року №83 затверджене Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України. Беручи той факт, що позивач проходив службу на посаді, що знаходиться у штаті Департаменту внутрішньої безпеки, що має статус юридичної особи, то і грошове забезпечення, а також будь-які інші види забезпечення, йому нараховувалися та виплачувалися саме вказаним міжрегіональним територіальним підрозділом. Крім того, довідка Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про нараховану грошову допомогу при звільненні зі служби начальникові УВБ в Житомирській області №404 від 31 жовтня 2016 року, надана позивачем до матеріалів справи, повністю підтверджує вищезазначене, а тому одноразову грошову допомогу позивачу повинен виплатити Департамент внутрішньої безпеки. Таким чином на думку відповідача, Національна поліція України не є суб'єктом владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги працівникам Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, внаслідок чого Національна поліція України не є належним відповідачем у даній справі. Стосовно виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні представник відповідача зазначив, що Національна поліція України також повністю заперечує вказану позовну вимогу та вважає її необґрунтованою та безпідставною, адже проходження служби в органах поліції регламентовано Законом України "Про Національну поліцію", а не Кодексом законів про працю, тобто спеціальним законодавством. Так, ще у 1998 році листом на усі обласні суди за вихідним №1-4/83 Верховний суд України звернув увагу судів на те, що проходження служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України регулюється не кодексом законів про працю України, а законодавством про ці органи, тобто компенсаційні виплати при звільненні з органів МВС вирішуються не на підставі Кодексу законів про працю, що також підтверджено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі 2010 року за №753/11/13, тому посилання позивача на Кодекс законів про працю України є безпідставним. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про працю" наголошено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Крім того, одноразова грошова допомога не є заробітною платою, тому посилання позивача на статтю 117 Кодексу законів про працю України та на Постанову Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року щодо розрахунку і стягненню компенсації за затримку розрахунку при звільненні є необґрунтованим та безпідставним на думку представника відповідача. Спеціальним законодавством, а саме Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не передбачено компенсацію за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги, тому вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, що підтверджене і постановою Вищого адміністративного суду України у справі № К/9991/10094/11 від 26 червня 2012 року. Крім того 13 грудня 2016 року електронною поштою на адресу суду надіслав клопотання про заміну неналежної сторони (а.с.31-32).

Суд, заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 1990 року до 31 січня 2016 року ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ УРСР, органах внутрішніх справ України та Національної поліції України на різних посадах, останньою з яких була начальник управління внутрішньої безпеки в Житомирській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від 29 січня 2016 року №11 о/с позивач звільнений за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років на день звільнення складала у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у поліції - 27 років 05 місяців 09 днів. У пільговому обчисленні - 29 років 06 місяців 26 днів (а.с.11).

На час розгляду справи позивач є пенсіонером Національної поліції, так як на момент звільнення набув права на призначення та отримання пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За результатом розгляду скарг позивача, відповідно до листа Департаменту внутрішньої безпеки від 1 листопада 2016 року №1280/42-03/04-16 Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України щомісячно направляються до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України відомості про потребу коштів для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивача. Однак, у зв'язку з тим, що вказані кошти не надійшли, провести їх виплату неможливо (а.с.15, 17).

Відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції Украйни від 31 жовтня 2015 року №405 позивачу дійсно було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 274158 грн 00 коп. (а.с.20).

Однак, всупереч діючим нормам чинного законодавства, вказану суму заборгованості позивачу виплачено не було ні в день звільнення, ні на теперішній час, причиною затримки виплати одноразової допомоги є відсутність фінансових ресурсів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

На виконання Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" і постанови Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Постанова №393).

Згідно з пунктом 10 Постанови №393 (у редакції чинній на момент звільнення позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

2 березня 2016 Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №154, якою було внесено зміни до Постанови №393 та передбачено також виплату одноразової грошової допомоги поліцейським при звільненні їх зі служби у поліції.

На підставі вказаної постанови Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції Украйни позивачу було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 274158 грн 00 коп., про що видано відповідну довідку від 31 жовтня 2015 року №405 (а.с.20).

Водночас, станом на день розгляду справи у суді, одноразова грошова допомога не виплачена позивачу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому судом враховано, що відповідно до судової практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України" заява №10972/05, відсутність коштів не може бути підставою для недотримання своїх зобов'язань. Відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з поліції, зазначена допомога була йому нарахована, проте не виплачена, її розмір не заперечується сторонами, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача 274158 грн 00 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні.

Суд вважає необґрунтованими доводи Національної поліції України стосовно того, що Національна поліція України не проводить такі виплати, оскільки відповідно до пункту 4 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Стосовно позовної вимоги про стягнення компенсації за затримку проведення розрахунку суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України №580-VIII від 2 липня 2015 року "Про Національну поліцію" (далі - Закон України №580-VIII).

Статтею 77 Закону України №580-VIII врегульовано питання звільнення зі служби у поліції.

Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано статтею 94 Закону України №580-VIII та Постановою Кабінету Міністрів України №988 від 11 листопада 2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".

Проте зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби у поліції.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15.

Оскільки виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні не врегульовано нормами спеціального законодавства, то застосуванню підлягають загальні норми трудового права, тому суд не приймає заперечення відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Грошове забезпечення позивача за грудень 2015 року складає 10611 грн 60 коп., за січень 2016 року складає 20308 грн 00 коп.

Середньоденне становить: 10611 грн 60 коп. + 20308 грн 00 коп. = 30919 грн 60 коп. поділене на кількість календарних днів у грудні 2015 року та січні 2016 року (31+31=62) = 498 грн 70 коп.

498 грн 70 коп. х 291 день (кількість календарних днів у лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні та частини листопада (період з 2 лютого 2016 року до 18 листопада 2016 року включно - день звернення до суду) 2016 року) і становить 145121 грн 70 коп.

Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за затримку проведення розрахунку у розмірі 145121 грн 70 коп.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, а відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, то суд задовольняє адміністративний позов.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу в розмірі 274158 грн 00 коп. (двісті сімдесят чотири тисячі сто п'ятдесят вісім гривень нуль копійок).

Стягнути з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 145121 грн 70 коп. (сто сорок п'ять тисяч сто двадцять одну гривню сімдесят копійок) за період з 2 лютого 2016 року до 18 листопада 2016 року.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Д.М. Гурін

Судді М.М. Семенюк

С.В. Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 14 грудня 2016 р.