Справа № 813/9587/13-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2016 р. м. Київ К/800/15196/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

суддів: Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за

касаційною скаргою Державної екологічної інспекції у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року

у справі № 813/9587/13-а

за позовом Державної екологічної інспекції у Львівській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергомонтажвентиляція»

про вжиття заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю),

встановив:

Державна екологічна інспекція у Львівській області (далі - Інспекція) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергомонтажвентиляція» (далі - ТОВ «Енергомонтажвентиляція»), в якому просила:

- зупинити виконання робіт ТОВ «Енергомонтажвентиляція» в частині здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря із стаціонарних джерел, які знаходяться за адресою: Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Матяші, вул. Центральна, 14в до отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

- зупинити виконання робіт ТОВ «Енергомонтажвентиляція» в частині забору підземних прісних вод для господарсько-побутових потреб із свердловини, яка знаходиться за адресою: Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Матяші, вул. Центральна, 14в до отримання дозволу на спеціальне водокористування.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Інспекція, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення цих судів скасувати, прийняти нове - про задоволення позову. Доводи касаційної скарги мотивовані серед іншого тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо відсутності у ТОВ «Енергомонтажвентиляція» обов'язку на отримання дозволу на спеціальне водокористування, обов'язок отримання якого встановлено нормами Водного кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги відповідно до ст. 220 КАС України.

Судами встановлено, що Інспекція провела перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства у галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами ТОВ «Енергомонтажвентиляція», за результатами якої складено акт № 2540/06/2021.

Перевіркою ТОВ «Енергомонтажвентиляція» виявлено, що товариство здійснює водокористування для власних господарсько-побутових потреб шляхом забору прісних підземних вод із свердловини, яка розташована у східній частині земельної ділянки та перебуває у користуванні підприємства у с. Матяші, вул. Центральна, 14в. Забір води здійснюється за допомогою електричного насосу, прилади для вимірювання кількості забраної із свердловини води відсутні. В акті зазначено, що позивачем порушено статті 44, 49 Водного кодексу України, оскільки дозвіл на спеціальне водокористування у відповідача відсутній.

Крім того, перевіркою виявлено, що у виробничих приміщеннях ТОВ «Енергомонтажвентиляція» за адресою: Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Матяші, вул. Центральна, 14в проводяться роботи зі зварювання та різки металу, а також роботи з фарбування виготовлених металоконструкцій. Виявлено наступні стаціонарні джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря:

- витяжна труба твердопаливного котла, що розміщений у підсобному приміщенні службово-побутового корпусу, який на час проведення перевірки перебуває у робочому стані та здійснює обігрів приміщень корпусу шляхом спалювання деревини;

- три вентиляційні труби (дефлектори) виробничих приміщень, у яких на час проведення перевірки проводяться роботи по різці, зварюванню та фасуванню металу та здійснюються викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

- дільниця зварювання металу, яка облаштована під каркасною спорудою у північній частині земельної ділянки, яка перебуває у користуванні підприємства (неорганізоване джерело викидів), на час проведення перевірки проводяться роботи по зварюванню металу та фарбуванню металоконструкцій;

- дільниця фасування цементу, що знаходиться у східній частині території підприємства та на час проведення перевірки не експлуатується.

В акті зазначено, що позивачем порушено статті 10, 11, 33 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», оскільки відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарних джерел.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ТОВ «Енергомонтажвентиляція» має право без спеціальних дозволів видобувати для своїх господарських і побутових потреб підземні води за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу. Водночас, Інспекція не підтвердила та належно не обґрунтувала фактів належності відповідних об'єктів на території відповідача до типів устаткування, для яких розробляються нормативи гранично допустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

Суд касаційної інстанції, надаючи правову оцінку вказаним висновкам судів попередніх інстанцій, виходить з такого.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» викид -надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин.

Відповідно до ч.ч 5 - 7 ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. До першої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До другої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і не мають виробництв або технологічного устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До третьої групи належать об'єкти, які не належать до першої і другої груп.

Згідно з п.п. 1.5., 2.1-2.3 Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10 грудня 2008 року № 639, викид - надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин. Наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються: викиди забруднюючих речовин, які перевищують затверджені граничнодопустимі викиди, установлені дозволом на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами; викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, включаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства; викиди, що здійснюються з перевищенням технологічних нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин із устаткування, затверджених відповідно до законодавства; залпові викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, які кількісно та якісно передбачені технологічними регламентами виробництв і перевищують трикратне значення граничнодопустимого викиду відповідно до законодавства; залпові викиди забруднюючих речовин, які не передбачені технологічними регламентами виробництв; аварійні викиди. Факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами при проведенні перевірки суб'єктів господарювання інструментально-лабораторними методами контролю та розрахунковими методами. При визначенні наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря інструментально-лабораторними методами контролю використовуються результати інструментально-лабораторних вимірювань лабораторій, які атестовані на право проведення відповідних інструментально-лабораторних вимірювань. Дані таких вимірювань мають бути зафіксовані в журналах первинної облікової документації, у робочих журналах лабораторій або у звітах про інструментально-лабораторні вимірювання.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» у галузі охорони атмосферного повітря встановлюються такі нормативи: нормативи екологічної безпеки атмосферного повітря; нормативи гранично допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел; нормативи гранично допустимого впливу фізичних та біологічних факторів стаціонарних джерел; нормативи вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах та впливу фізичних факторів пересувних джерел; технологічні нормативи допустимого викиду забруднюючих речовин. Законодавством можуть встановлюватися й інші нормативи в галузі охорони атмосферного повітря. Порядок розроблення та затвердження нормативів у галузі охорони атмосферного повітря встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 7 Порядку розроблення та затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1780, цей Порядок визначає вимоги щодо розроблення та затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та їх сукупності, які містяться у складі пилогазоповітряних сумішей, що відводяться від окремих типів обладнання, споруд і надходять в атмосферне повітря із стаціонарних джерел. Перелік типів устаткування, за якими розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел, визначається Мінприроди.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 16 серпня 2004 року № 317 визначено перелік типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел.

Розділом 2 вказаного переліку визначено, що нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел розробляються для: устаткування (установки) для випалювання та агломерації металевої руди (включаючи сульфідну руду); устаткування (установки) для виробництва чушкового чавуну та сталі (первинна та вторинна плавка), включаючи безперервний розлив, продуктивність якого перевищує 2,5 тонн на годину; устаткування (установки) для обробки чорних металів: а) стани гарячої прокатки, потужність яких перевищує 20 тонн сталі на годину; б) ковальські молоти, енергія яких перевищує 50 кДж на молот, а теплова потужність - 20 МВт; в) нанесення захисних розпилених металічних покриттів з подачею сирої сталі, що перевищує 2 тонни на годину; ливарні заводи для лиття чорних металів, виробнича потужність яких перевищує 20 тонн на день; устаткування (установки) для виробництва кольорових металів із руди, концентратів або вторинної сировини з використанням металургійного, хімічного та електролітичного процесів; устаткування (установки) для плавки, включаючи легування кольорових металів, у тому числі рекуперовані матеріали (рафінування, лиття тощо), з плавильною потужністю, що перевищує 4 тонни на день для свинцю та кадмію або 20 тонн на день для усіх інших металів; устаткування (установки) для обробки поверхні металів та пластичних матеріалів із використанням електролітичного або хімічного процесів, для яких об'єм ванн для обробки складає понад 30 м. куб.

Згідно з ч. 5 ст. 4 Закону України від 05 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» повне або часткове зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг допускається за постановою адміністративного суду, ухваленою за результатами розгляду позову органу державного нагляду (контролю) щодо застосування заходів реагування.

Як установлено судами попередніх інстанцій, Інспекція не встановила, не підтвердила та належно не обґрунтувала приналежність відповідного устаткування на території ТОВ «Енергомонтажвентиляція» до типів устаткування, для яких розробляються нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел. Крім того, позивач не встановив і не довів здійснення відповідачем викидів (надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин), які вимагають відповідного обліку.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зупинення виконання робіт ТОВ «Енергомонтажвентиляція» в частині здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря із стаціонарних джерел, які знаходяться за адресою: Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Матяші, вул. Центральна, 14в до отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Щодо позовних вимог в іншій частині колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

У ст. 2 ВК міститься посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень ст. ст. 46, 48 ВК водокористування може бути двох видів - загальне або спеціальне. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (п. 9 ч. 1 ст. 44, стаття 49 ВК).

Положеннями ст. ст. 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (ст. 21).

Відповідно до ст. 23 зазначеного Кодексу право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 куб.м. на добу.

Аналогічного висновку, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції відповідно до ст. 2442 КАС України, дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 вересня 2015 року у справі № 810/1638/13-а.

Таким чином, необґрунтованим є посилання судів попередніх інстанцій на те, що Інспекція не встановила, у яких межах здійснюється відповідачем водозабір із свердловини прісних підземних вод, оскільки об'єми забору мають значення для визначення необхідності отримання ТОВ «Енергомонтажвентиляція» спеціального дозволу на користування надрами (видобутку води). Водночас, позовні вимоги Інспекції спрямовані на часткове зупинення діяльності підприємства до отримання відповідачем дозволу на спеціальне водокористування, який є іншим дозвільним документом і, як зазначено Верховним Судом України, надає право на використання підземних вод.

Розглядаючи цю справу та приймаючи рішення по суті спору, суди попередніх інстанцій на вказане не звернули увагу.

Відповідно до змісту ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить: обмеження чи зупинення (тимчасове) діяльності підприємств і об'єктів незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо їх експлуатація здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, вимог дозволів на використання природних ресурсів, з перевищенням нормативів гранично допустимих викидів впливу фізичних та біологічних факторів і лімітів скидів забруднюючих речовин; вживати в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах.

Розглядаючи цей спір, суди попередніх інстанцій не встановили наявність у територіального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища (Інспекції), відповідних повноважень на звернення до суду з цим позовом відповідно Положення про Державну екологічну інспекцію у Львівській області.

Крім того, вирішуючи цей спір щодо вимог про зупинення виконання робіт ТОВ «Енергомонтажвентиляція» в частині забору підземних прісних вод для господарсько-побутових потреб із свердловини до отримання дозволу на спеціальне водокористування судам необхідно врахувати, що вказаний дозвіл дає право на користування, а не на здійснення забору прісних вод.

Згідно з положеннями ч.ч. 2 та 4 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Суди попередніх інстанцій вказаних вимог КАС України не виконали, у зв'язку з чим порушили норми процесуального закону.

Отже, без з'ясування вказаних обставин та виправлення допущених судами попередніх інстанцій помилок неможливо з'ясувати законність та обгрунтованість вимог позивача в частині зупинення виконання робіт ТОВ «Енергомонтажвентиляція» в частині забору підземних прісних вод для господарсько-побутових потреб із свердловини до отримання дозволу на спеціальне водокористування.

Наведені порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій унеможливлюють постановлення законного та обґрунтованого рішення у цій справі, оскільки без їх виправлення неможливо повно, всебічно та об'єктивно дати оцінку спірним відносинам.

Суд касаційної інстанції не має повноважень виправити допущені судами порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій підлягають частковому скасуванню з направленням справи в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року в частині відмови у позові про зупинення виконання робіт Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергомонтажвентиляція» в частині забору підземних прісних вод для господарсько-побутових потреб із свердловини, яка знаходиться за адресою: Львівська область, Кам'янка-Бузький район, с. Матяші, вул. Центральна, 14в до отримання дозволу на спеціальне водокористування скасувати, справу направити в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

В іншій частині Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: