Справа № 815/5313/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5313/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Левчук О.А., Марина П.П.,

за участю секретаря судового засідання Ключинської Т.О.,

представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю та дорученням),

представника відповідачів Білоконь Н.О. (за довіреностями),

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Одеса клопотання представника відповідачів про зупинення провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії ДМС України

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернувся громадянин Камеруну ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМСУ в Одеській області), за результатом розгляду якого позивач просить суд скасувати наказ ГУ ДМС в Одеській області № 130 від 11.07.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Рішення ДМС України № 42-16 від 01.09.2016 року про відхилення відповідної скарги; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти до розгляду заяву про визнання ОСОБА_3 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.07.2016 року він звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом заступника начальника ГУ ДМСУ в Одеській області № 130 від 11.07.2016 року, позивачу відмовлено в прийомі заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У цей же день, позивач, отримав відповідне повідомлення, яке оскаржив 18.07.2016 року до ДМСУ.

05.10.2016 року позивачу вручено повідомлення про те, що рішенням ДМСУ № 42-16 від 01.09.2016 року його скаргу відхилено.

Позивач вказує, що зазначене рішення, прийнято на підставі висновку ДМСУ від 30.08.2016 року, за результатами розгляду його особової справи.

Позивач вказує на те, що 14.10.2013 року йому було видано повідомлення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене повідомлення було виконано на одній сторінці друкованим текстом українською мовою, яку позивач не розуміє. Перекладача надано не було. Право оскарження та причини відмови позивачу роз'яснено не було.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення відносно позивача про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Вислухавши сторони. дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача, суд дійшов наступного висновку.

11.07.2016 року позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що був учасником профспілки ADDEC (асоціації захисту студентів) та приймав участь в акціях протесту в різних університетах. В Камеруні, такі акції протесту розцінюються, як порушення громадського порядку.

11.07.2016 року ГУ ДМСУ в Одеській області складено висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого позивачу раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Так, шукач захисту вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМСУ в Одеській області 15.05.2012 року. За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС прийняло рішення від 17.09.2013 року № 584-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14.10.2013 року заявник особисто пі підпис отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 165, зазначене рішення ДМС у судових інстанціях позивачем не оскаржувалося. 10.02.2014 року позивач звернувся до управління із клопотанням щодо припинення розгляду заяви та видачі оригіналу паспортного документу. Із вказаного періоду до моменту повторного звернення (11.07.2016 року) шукач захисту перебуває в Україні у нелегальному становищі. Чергове звернення до управління є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву. 22.10.2015 року позивач, перебуваючи на території України, звертався до компетентних органів Камеруну (Посольство Камеруну у м. Москві) з метою виготовлення нового паспортного документу серії О1509703.

11.07.2016 року ГУ ДМСУ в Одеській області прийнято наказ № 130, згідно якого відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Камеруну ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2016OD0108.

11.07.2016 року ГУДМСУ в Одеській області видало позивачу повідомлення № 246 із зазначенням причин відмови у прийнятті його заяви та порядку оскарження.

18.07.2016 року позивачем подано скаргу на повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.07.2016 року № 246 до ДМСУ.

30.08.2016 року ДМСУ складено висновок, за результатами розгляду скарги на рішення органу міграційної служби про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОС № 2016OD0108.

01.09.2016 року ДМСУ прийнято рішення № 42-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що 15.05.2012 року позивач звертався із заявою № 190 до ГУ ДМСУ в Одеській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заяви, позивач зазначав, що він брав участь в маніфестації в університеті, як учасник ADDEC. Під час мітингів міліція забирала студентів та арештовувала їх, деякі взагалі пропали безвісти.

В реєстраційному листку 15.05.2012 року та протоколі співбесіди від 11.06.2012 року, зазначено, що позивач володіє російською мовою. Саме на цій підставі, позивачу не було забезпечено перекладача.

17.09.2013 року ДМСУ прийнято рішення № 584-13 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.10.2013 року ГУ ДМСУ в Одеській області видано повідомлення, в якому зазначено підставу для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, порядок оскарження рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно п.п.36, 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС 2013/32 / EU від 26 червня 2013 року про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, непропорційно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятне для розгляду відповідно до принципом неприпустимість повторного розгляду.

Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він / вона не надасть серйозних доказів зворотного.

Доводи представника позивача щодо нерозуміння позивачем української мови та, як наслідок, змісту повідомлення від 08.10.2013 року № 165, суд не приймає до уваги, оскільки позивач володіє російською мовою та проживаючи в м. Одесі, де виходячи із змісту заяви № 190 від 15.05.2012 року у нього є друзі, та навчаючись у навчальних закладах України, мав можливість дізнатися про зміст отриманого повідомлення. Крім того, позивач не отримав від ГУ ДМСУ документів, які б підтверджували надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту у 2013 році. На думку суду, позивач не звертався б повторно до ГУ ДМСУ, якби був переконаний у тому що в 2013 році відносно нього прийнято позитивне рішення.

Суд також погоджується із твердженням відповідача відносно відсутності з боку державної влади Камеруну переслідувань або загрози життю позивача про що свідчить факт звернення 22.10.2015 року позивача, перебуваючи на території України, до компетентних органів Камеруну (Посольство Камеруну у м. Москві) з метою виготовлення нового паспортного документу серії О1509703.

Суд також не погоджується із посиланням представника позивача в обґрунтування позовних вимог, на відсутність у повідомленні від 08.10.2013 року № 165 конкретної підстави для відмови у визнанні біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту, оскільки позивачем зазначена формальна підстава (норма закону), а фактичні обставини викладені у висновку від 20.06.2013 року, який міститься в матеріалах справи та з яким позивач міг ознайомитись.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС в Одеській області № 130 від 11.07.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Рішення ДМС України № 42-16 від 01.09.2016 року про відхилення відповідної скарги є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії ДМС Українине підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії ДМС України.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Н.В.Бжассо

Суддя О.А.Левчук

Суддя П.П.Марин

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії ДМС України.

13 грудня 2016 року.