Справа № 750/9645/16-а
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/9645/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Рахманкулова І.П. Суддя-доповідач: Ключкович В.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

14 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Губська О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просить:

- визнати протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови йому у поновленні виплати пенсії;

- зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України здійснити нарахування та поновити йому виплату пенсії, починаючи з 01 травня 2013 року, на підставах, визначених чинним законодавством, шляхом перерахування нарахованих сум пенсії на поточний рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_1, відкритий у філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль позивач отримував пенсію за віком. Після виїзду за кордон виплата пенсії припинилася. Проте, з прийняттям рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25- рп/2009, позивач вважає, що має беззаперечне право на поновлення належних йому пенсійних виплат. Позивач зазначає, що йому має бути поновлена пенсія з 01.05.2013 року, з часу припинення виплати, адже на той час вже існувало рішення Конституційного суду України №25рп/2009. Позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення пенсії, однак йому було відмовлено.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_3 та зобов'язано Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити ОСОБА_3 виплату пенсії, яку йому було призначено відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 травня 2013 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в якій просить скасувати постанову Деснянського районного суду м. Чернігова та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач, зокрема, зазначає, що місцевий суд не вірно тлумачить положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1. Також пенсійний орган зазначає, що позивачем при поданні заяв про поновлення виплати пенсії не було надано додаткових документів, передбачених вказаним Порядком, зокрема, паспорту громадянина України із зазначенням реєстрації проживання в Україні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 1832.

З доповіді судді - доповідача вбачається, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, особиста участь сторін - не обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач є є громадянином України, що підтверджується закордонним паспортом громадянина України (а.с.21-22); до виїзду на постійне проживання в Ізраїль він проживав в Україні та отримував пенсію за віком, 02.03.2010 року йому було видано пенсійне посвідчення (а.с.23). У зв'язку з виїздом за кордон, позивачу було проведено виплату пенсії за шість місяців наперед перед від'їздом , рахуючи з місяця , що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Виплата пенсії йому припинена з 01.05.2013 року, що підтверджується довідкою Чернігівського об'єднаного управління ПФУ від 13.09.2016 року (а.с.20). Позивач 15.09.2016 року звертався до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, однак останній відмовив йому, про що надіслав листа від 30.09.2016 року, в якому рекомендував позивачу особисто звернутися до управління за місцем проживання та надати паспорт громадянина України із зазначенням реєстрації місця проживання в Україні (а.с.19).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Позивач є громадянином України і у відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком.

У відповідності з ч. З ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про громадянство України» якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Отже, безумовним правом ОСОБА_3 є його право на соціальний захист, а саме на призначення та виплату йому пенсії за віком, а відповідно обов'язком України є, зокрема, соціальний захист своїх громадян, які перебувають за її межами, у тому числі й на призначення та виплату пенсії, а тому суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до правильного висновку, що позивач має право на поновлення йому пенсії за віком.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ник органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Також і в п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій), затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 р. № 13-1) зазначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2016 року позивачем особисто подано до відповідача 3-и заяви: заяву про поновлення виплати пенсії в довільній формі (такою, як зазначає позивач, була вимога посадових осіб відповідача при прийнятті заяв), заяву про призначення/перерахунок пенсії (за формою, встановленою додатком 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій) та заяву про виплату пенсії (за формою, встановленою додатком 4 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій).

В даних заявах позивач просив відповідача поновити йому виплату пенсії за віком, виплату якої було припинено внаслідок виїзду позивача на постійне місце проживання за кордон, а саме з 01 травня 2013 року, у зв'язку з ухваленням рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 р., а також позивач просив виплачувати пенсію на його банківських рахунок, відкритий у філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

У відповідності з положеннями п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії; 2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу; 3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії

Згідно п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Встановлено, що крім поданих позивачем до органу Пенсійного фонду 3-х заяв, позивачем надавались посадовим особам відповідача оригінали наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, пенсійне посвідчення, картка фізичної особи - платника податків, документ, що підтверджує реєстрацію і проживання позивача в державі Ізраїль, трудову книжку, документи про відкриття пенсійного рахунку в банківській установі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, (друге речення) ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування": виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Однак, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У Рішенні Конституційним Судом зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Отже, з огляду наведеного, відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

В Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058-VI держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи на її межами.

В той же час, вирішуючи питання про межі судового захисту прав позивача, колегія суддів зазначає, що дійсно з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 р., у відповідача виникли підстави для поновлення виплат пенсії громадянам України, які проживають за її межами.

В постанові від 12.05.2015р. по справі № 21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон."

Частиною 2 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

З наведеного вбачається, що умови для поновлення виплати пенсії позивачу виникли у відповідача після прийняття рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, тому відповідач мав поновити виплату пенсії позивачу упродовж 10 днів.

Натомість, у спірних правовідносинах порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, як раз і полягає в тому, що відповідач не відновив виплату пенсії у травні 2013 року, а на звернення позивача у вересні 2016 року безпідставно відмовив у її поновленні.

Наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє обов'язку позивача щодо захисту свого права. Отже, враховуючи прийняття Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак, і розпочався строк звернення до суду.

Згідно з ч.2ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів вказує, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України.

Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) , яка в силу положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України враховується судом.

Враховуючи, що позовну заяву було подано 12.10.2013 (згідно відбитку штампу Деснянського районного суду м. Чернігова ), суд приходить до висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання пенсії за період з 01.05.2013 по 11.04.2016, що з врахуванням приписів ст.100 КАС України є підставою для залишення позову у вказаній частині без розгляду й відповідно скасування постанови суду першої інстанції у вказаній частині.

До задоволення підлягають позовні вимоги щодо зобов'язання Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України поновити, перерахувати та виплатити ОСОБА_3 пенсію з 12 квітня 2016 року.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доведених позивачем обставин для поновлення строку звернення до суду, частина позовних вимог за період з 01 травня 2013 року по 11 квітня 2016 року підлягає залишенню без розгляду.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув, при цьому помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка передбачає обов'язок пенсійного органу здійснити виплату нарахованих, але не виплачених сум пенсій, що в даному випадку не було здійснено, оскільки такі виплати пенсійним органом не були нараховані.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції припустив порушення норм процесуального права, що призвело до частково необґрунтованого задоволення позовних вимог, які за період до 12.04.2016 року підлягають залишенню без розгляду. Отже, постанова суду підлягає скасуванню в частині із залишення в цій частині позовних вимог без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору задоволено та в порядку ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

У зв'язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, судовий збір за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції у розмірі 303,16 грн. (551,20 *110%/2=303,16 грн. ) підлягає стягненню з особи, що подала апеляційну скаргу

Керуючись ст.ст. 183-3, 197, 99, 100, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 травня 2013 року по 11 квітня 2016 року - скасувати та залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог за період з 12 квітня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38004897; банк отримувача - ГУДКCУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО) - 820019; рахунок отримувача - 1007; код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір у розмірі 303 (триста три) грн. 16 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до п. 10 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: О.М. Ганечко

О.А. Губська

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Губська О.А.

Ганечко О.М.