Справа № 813/3167/16
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року Справа № 813/3167/16

12 год. 21 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.;

секретар судового засідання Приймак С.І.,

від позивача не прибув,

від відповідачів не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про скасування податкового повідомлення-рішення Бориславського відділення Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Бориславського відділення Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі Дрогобицька ОДПІ), в якому просить скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № 10-13 від 30.06.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю податкового повідомлення-рішення, оскільки зміни до будь-яких податків і зборів не можуть вноситися пізніше як за 6 місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Опублікування рішення органу місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку, як місцевого податку, пізніше 15 липня цього року, є підставою для застосування відповідних норм оподаткування не раніше бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. Тож законодавець, приймаючи зміни до Податкового кодексу України в контексті запровадження транспортного податку не тільки порушував принципи ст. 22 та ст. 58 Конституції України, які чітко вказують, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод особи, але й не надав можливості місцевим органам самоврядування у належний строк прийняти та опублікувати свої рішення про запровадження такого податку. Отже, такі рішення органів місцевого самоврядування прийняті вкінці 2014 року на початку 2015 року повинні були вступити в силу з 2016 року, а тому рішення про сплату податку у 2015 році є незаконними, а рішення прийняті місцевими радами після змін до Податкового кодексу України в кінці 2015 року на початку 2016 року повинні вступити в силу тільки з 2017 року. До того часу будь-які вимоги податківців про сплату транспортного податку є незаконними, неправомірними та абсурдними.

У судове засідання позивач не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити /а.с.32/.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні /а.с.17-20/. Пояснив, що транспортний податок запроваджений законом від 28.12.2014 року, а тому застосування відповідних норм у 2016 році не порушує та не суперечить принципу стабільності, який закріплений у податковому законодавстві та до якого апелює позивач.

У судове засідання 07.12.2016 року не з'явився, просив продовжувати розгляд справи за його відсутності, та у задоволенні позову відмовити.

Суд проаналізував правову позицію позивача, заслухав пояснення представника відповідача, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 є власником автомобіля марки PORSCHE модель CAYENNE, 2013 року випуску, об'ємом двигуна 4806 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата реєстрації транспортного засобу за позивачем 30.07.2013 року /а.с.10/.

Дрогобицькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області 30.06.2016 року, на підставі п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №10-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25000,00 грн.

Позивач, вважаючи таке податкове повідомлення рішення Дрогобицької ОДПІ протиправним та таким, що порушує його права, звернувся з даним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, яким передбачено справляння з платників податків, зокрема, й такого місцевого податку як податок на майно. До складу такого податку на майно, відповідно до п.п. 265.1.2 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України (далі ПК України), входить транспортний податок.

В п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України визначено що, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до п.п. 267.2.1 п. 267.2 ПК України, є об'єктами оподаткування.

Згідно з п.п. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 ПК України, базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування, відповідно до п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України.

Відповідно ж до п. 267.4 ст. 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Підпунктом 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України передбачено, що обчислення суми транспортного податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Вказане кореспондує також нормі п.п. 54.3.3 ПК України, відповідно до якої обов'язок із визначення суми грошових зобов'язань з такого податку покладається на контролюючий орган.

Пунктом 58.1 ст. 58 ПК України встановлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 ПК України.

З врахуванням викладених норм законодавства, слід підсумувати, що за загальним правилом визначення сум грошового зобов'язання з транспортного податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб провадиться контролюючим органом шляхом надсилання (вручення) платнику податків відповідного податкового повідомлення-рішення в разі наявності у власності такого платника податків автомобіля, що є об'єктом оподаткування.

Відповідні дії вчинені відповідачем 30.06.2016 року.

Зважаючи на доводи позивача щодо протиправності визначення грошового зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік, що обґрунтовується неможливістю застосування норм чинного податкового законодавства України, які регламентують справляння такого податку в цьому році, у зв'язку з порушенням принципу стабільності, суд зазначає наступне.

Новий податок транспортний запроваджено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII (набрав чинності з 01.01.2015 року), яким врегульовано, зокрема, об'єкт оподаткування, ставки податку, порядок та інші умови його справляння.

Надалі до ПК України внесено зміни в частині транспортного податку відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 р. №909-VIII.

Зокрема, згідно з п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України (в редакції Закону України від 24.12.2015 р. №909-VIII), об'єктом оподаткування визначено легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Слід звернути увагу на те, що в попередній редакції ПК України (тобто, в редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII) об'єктом оподаткування були легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років, з об'ємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Тому, Законом України від 24.12.2015 р. №909-VIII не вносилося істотних змін, які би стосувалися транспортного податку (зокрема, не зазнали змін ані ставка податку, ані порядок визначення грошового зобов'язання за ним тощо), а врегульовано певні аспекти його справляння, не враховані попередньою редакцією нормативно-правового акту.

Розглянувши ж зміни, які внесені Законом України від 24.12.2015 р. №909-VIII у п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, суд зауважує, що вони стосувалися об'єкта оподаткування. При цьому, як випливає з п. 7 Податкового кодексу України, об'єкт оподаткування є одним із обов'язкових елементів податку.

Таким чином, з позиції суду, зміни, які передбачені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 р. №909-VIII, в частині транспортного податку слід безумовно вважати зміною елемента транспортного податку, а саме об'єкта оподаткування. При цьому, такі зміни об'єкта оподаткування не є формальними, позаяк об'єкти оподаткування транспортним податком за нормами ПК України в редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII і Закону України від 24.12.2015 р. №909-VIII не є тотожними та істотно відрізняються за першими до множини таких об'єктів зараховуються транспортні засоби виходячи з об'єму циліндрів їх двигуна (тобто це можуть бути й маловартісні транспортні засоби, проте з великим об'ємом двигуна), а за другим, виходячи з їх середньоринкової вартості (тобто це можуть бути й малолітражні транспортні засоби, проте значної вартості).

У зв'язку з цим, суд акцентує увагу на тому, що ПК України встановлений принцип стабільності, під яким згідно з п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 ПК України слід розуміти те, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Отже, як вірно зазначає позивач, застосування з 01.01.2016 року норм Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII у частині транспортного податку є передчасним, позаяк такий закон був прийнятий пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду (2016 року) і таке його застосування у 2016 році порушуватиме принцип стабільності.

У цьому контексті суд критично оцінює покликання відповідача на те, що в даному Законом України від 24.12.2015 року №909-VIII не вносилося істотних змін до транспортного податку.

Водночас, незважаючи на обґрунтованість правової позиції позивача щодо передчасності застосування в 2016 році норм Закону України від 24.12.2015 р №909-VIII в частині транспортного податку, в зв'язку з суперечністю таких дій принципу стабільності, та погоджуючись з відповідними теоретичними міркуваннями позивача, суд акцентує увагу на тому, що це не призвело до безпідставності нарахування позивачеві грошового зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік узагалі, позаяк справляння цього податку передбачено й попередньою редакцією Податкового кодексу України.

Вище судом зазначалося, що транспортний податок запроваджено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII, яким також визначалися розмір, порядок та інші умови справляння відповідного нового податку.

При цьому, застосування в 2016 році норм, прийнятого більш як за рік до цього, Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII загалом не порушує та не суперечить принципу стабільності, який закріплений у податковому законодавстві України та до якого апелює позивач.

Таким чином, на переконання суду, допустимим є визначення фізичній особі грошового зобов'язання з транспортного податку за податковий період 2016 рік, відповідно до положень Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки PORSCHE модель CAYENNE, 2013 року випуску, об'ємом двигуна 4806 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата реєстрації транспортного засобу за позивачем 30.07.2013 року /а.с.10/. Оскільки обєм циліндрів двигуна цього автомобіля становить 4806 куб. см (тобто понад визначені п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України (у відповідній редакції) 3000 куб. см), а строк використання цього автомобіля менше ніж 5 років (автомобіль 2013 року випуску), такий автомобіль є обєктом оподаткування, відповідно до норм ПК України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII).

У зв'язку з чим, суд відзначає, що визначення позивачеві грошового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2016 року №10-13 цілком відповідало ПК України (в редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII), оскільки автомобіль позивача є об'єктом оподаткування транспортним податком, згідно з зазначеними приписами нормативно-правових актів, що підлягають застосуванню, а ставка транспортного податку (25000,00 грн.) і порядок його визначення (контролюючим органом за податковим повідомленням-рішенням), які були застосовані відповідачем, також відповідають нормам податкового законодавства (більш того, вони є незмінними з моменту впровадження податку та по час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення).

З врахуванням встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач правомірно й підставно визначив позивачу грошове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 25000,00 грн. і прийняв податкове повідомлення-рішення №10-13 від 30.06.2016 року, позаяк це вчинено відповідно до норм Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII), застосування котрих не суперечить принципу стабільності.

Крім вказаного, слід зазначити, що згідно з підп. 12.3.4 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Однак, відповідно до п. 4 Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" встановлено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Рішення ж Бориставської міської ради №1722, яким внесено зміни до рішення міської ради від 30.06.2011 року №297 "Про затвердження Положення про нарахування та сплату місцевих податків і зборів по м. Бориславу", зокрема, в частині транспортного податку, прийнято 31.01.2015 року /а.с.45-48/.

Суд бере до уваги й норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач. А саме, суд відзначає, що в силу ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне для забезпечення сплати податків чи інших зборів.

Так, у своєму рішенні в справі «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (п. 50).

Тому, введення нового податку у даному випадку транспортного на підставі закону та встановлення чітких правил його сплати, слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи й це повною мірою узгоджується із нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практикою Європейського Суду з прав людини.

Впровадження державою в законний спосіб нових податків чи зборів, зміна їх розміру та порядку сплати тощо є правомірним та є підставою для справляння відповідних податків у встановленому порядку й породжує в платника податків обов'язок із їх сплати.

Вирішуючи дану справу суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до принципу змагальності кожна зі сторін повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Зазначена правова позиція випливає, зокрема, з висновків Верховного Суду України, які викладені в постанові від 22.09.2015 року у справі №2а-2717/11/2670.

Отже, оспорюючи рішення відповідача, позивач повинен також належним чином доказувати обставини, на які він посилається. Проте, проаналізувавши доводи й докази позивача у цій справі, суд дійшов висновку, що ті докази та доводи, на які посилається позивач, не спростовують правильність оскаржуваного рішення відповідача.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25000,00 грн., є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а доводи позивача не спростовують правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, у зв'язку з чим у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки такі витрати відповідачем не підтверджені, вони на позивача не покладаються.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 12.12.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.