Справа № 632/2198/16-а
Суддя: Кочнєв О. В.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Первомайський міськрайонний суд Харківської області
Справа № 632/2198/16-а
провадження № 2-а/632/59/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(в порядку скороченного провадження)

12 грудня 2016 р. м. Первомайський Харківської області

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Кочнєва О.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2016 року позивач через свого представника, який надавав їй безоплатну вторинну правову допомогу, звернулася до суду з адміністративною позовною заявою, в якій просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 03 серпня 2014 року по теперішній час та зобовязати відповідача провести перерахунок призначених їй виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 03 серпня 2014 року по теперішній час.

В обґрунтування позову було зазначено, що постановою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08.09.2014 року, яка набрала законної сили 21.10.2014 року по справі №2030/4026/12, провадження 2-а/632/1/14 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні частково, а саме у відношенні позовних вимог до Кабінету Міністрів України по не виділенню коштів з державного бюджету України на доплату державної соціальної допомоги як дитині війни до пенсії з 10.10.2011 року позов було залишено без задоволення, а у відношенні позовних вимог до відповідача, позовні вимоги були задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність відповідача та зобовязано нарахувати та виплатити позивачу щомісячну надбавку до пенсії як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01.01.2014 року до 02.08.2014 року, з урахуванням фактично виплачених сум. Бажаючи і далі отримувати передбачену законодавством щомісячну додаткову соціальну допомогу у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком представник позивача звернувся до відповідача із заявою щодо отримання вже присуджених коштів та подальшої сплати щомісячної надбавки у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, на що отримав відповідь, що присуджені кошти будуть сплачені як тільки до відповідача надійдуть відповідні гроші з відповідним цільовим призначенням, а виплата щомісячної державної соціальної допомоги позивачу проводиться у відповідному розмірі, визначеному ч.1 ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року за №112 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ з питань пенсійного забезпечення»), тобто законно і на підставі діючого законодавства. В той же час на думку позивача дії відповідача є прямим порушенням вимог ст.22 Конституції України, оскільки значно звузили права позивача на отримання щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни. Крім цього позивач посилався на рішення Конституційного суду України №10-рп від 22.05.2008 року, вказуючи на неможливість внесення змін до законів України законом України «Про державний бюджет» на відповідний рік, а щодо звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина посилався на ст. 22 конституції України, рішення Конституційного суду України №5-рп від 22.09.2005 року та рішення Європейського суду з прав людини «Кечко проти України».

Ухвалою судді від 24.11.2016 року було відкрито скорочене провадження по справі (а.с.19). Вказана ухвала була відповідачем отримана 29.11.2016 року (а.с.21).

07.12.2016 року відповідач надав свої заперечення проти заявлених позовних вимог (а.с.21-22).

Відповідно до ч.4 ст.183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне судове рішення.

Згідно з п.4 ч.5 ст.183-2 КАС України справа у порядку скороченого провадження повинна бути розглянута не пізніше пяти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

Відповідач заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 з тих підстав, що його дії повністю обґрунтовані діючим законодавством, нарахована доплата у розмірі 1541,97 грн. не виплачена, оскільки кошти з державного бюджету України на ці виплати відповідно до ст.7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не надходили до цього часу, вимоги позивача суперечать діючому законодавству, а тому підлягають відхиленню. На доведення своїх доводів посилався на рішення Конституційного суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 оку.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, інвалідом 2 групи та перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію первинно з 27.12.1994 року, що підтверджується копією посвідчення №113393 від 10.07.2002 року на ім`я позивача по справі (а.с.10).

Постановою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08.09.2014 року, яка набрала законної сили 21.10.2014 року по справі №2030/4026/12, провадження 2-а/632/1/14 було частково задоволено позовні вимоги позивача та зобовязано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком для з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01.01.2014 року до 02.08.2014 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.12-13).

Станом на день розгляду даної справи вказана щомісячна соціальна надбавка у розмірі 1541,97 грн. позивачу за вищевказаний період не виплачена, оскільки у відповідача відсутні кошти з відповідним цільовим призначенням для виплати вказаної надбавки (а.с.220.

При розгляді справи суддя вважає за необхідне зазначити, що позовні вимоги слід розділити на дві частини, одна з яких стосується періоду за межами строків звернення до адміністративного суду, а інша в межах зазначеного строку.

Так, за межами строку звернення до адміністративного суду знаходяться позовні вимоги за період з 03.08.2014 року до 22.05.2016 року і у відношенні до яких суддя вважає за необхідне залишити позовні вимоги без розгляду, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Згідно з ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до адміністративного суду, клопотання про поновлення строків звернення йому до суду не заявляв, не надано ним і доказів поважності причин пропуску строку для звернення до адміністративного суду, тому його позовна заява за вищевказаний період повинна бути залишена без розгляду. Враховуючи, що справа розглядається у порядку скороченого провадження, суд вирішує вказане питання у своїй постанові.

Щодо періоду з 23.05.2016 року до 22.11.2016 року, то тут суддя вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, виходячи з наступного.

При розгляді вказаного питання суддя не приймає до уваги заявлені позивачем рішення Конституційного суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, №5-рп/2005 від 22.09.2005 року, а також відповідачем №20-рп/2011 від 26.12.2011 року, оскільки вони прямого відношення до предмету спору не мають, вказують на визнання неконституційним або конституційним рішень, які не стосуються періоду з 03.08.2014 року до 22.11.2016 року, тобто періоду, за який позивач просить задовольнити її позовні вимоги.

Також не стосується даної справи і рішення Європейського суду з прав людини «Кечко проти України», оскільки викладені в ньому позиції до предмета спору жодного відношення не мають.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року, які набрали законної сили після їх опублікування 31.12.2014 року, «дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Вказана редакція закону не була предметом розгляду Конституційного суду України, а внесення змін до неї відбулося не законом України «Про державний бюджет на 2015 рік».

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту вразливих верств населення» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року за №112 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» було внесено зміни до абзацу 1 п.4 даної постанови, який був викладений наступним чином: «установити, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні».

Постанова КМУ від 25.03.2014 року була оскаржена у окружному адміністративному суді м. Києва (постанова по справі №826/10137/14 від 03.11.2014 року), згодом у Київському апеляційному адміністративному суді (ухвала по справі №826/10137/14 від 03.12.2014 року) та вищому адміністративному суді України (ухвала по справі №К/800/65042/14 від 09.04.2015 року), якою вказана постанова КМУ в частині, що стосується абзацу 1 п.4 була залишена в силі, тобто вона діє до цього часу.

Таким чином, вимоги заявниці не ґрунтуються на діючому законодавстві, яке до того ж не було скасовано у судовому порядку.

При розгляді вказаної справи суддя вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права на рівні з КАС України та іншими нормативно-правовим актами.

Застосуванню в даному випадку підлягають висновки Європейського суду з прав людини по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014 року, яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року. Так, посилання позивача та її представника на ст.22 Конституції України щодо не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то у п.п. 57-60 вказаного рішення було зазначено, що «насамкінець перший заявник скаржився, що національні суди не взяли до уваги його аргументи, зокрема, його посилання на Конституцію України (див. рішення у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року). Перший заявник також скаржився, що не було задоволено його вимогу щодо відшкодування судових та інших витрат, а також матеріальної та моральної шкоди. Ретельно розглянувши ці скарги з урахуванням усіх наявних у нього документів, Суд вважає, що вони не виявляють жодних ознак порушення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. З цього випливає, що ця частина заяви має бути визнана неприйнятною як явно необґрунтована відповідно до підпункту «а» пункту 3 та пункту 4 статті 35 Конвенції».

Окремо у п. 36 даного рішення було зазначено, що вимоги заявників на отримання 30% пенсії за віком не становили на думку суду законного сподівання, на яке розраховували заявники: «Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06)».

Питання щодо нарахованих, але не виплачених позивачеві сум за постановою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08.09.2014 року, не є предметом розгляду даної справи, а тому судом не розглядається.

Судові витрати підлягають компенсуванню за рахунок коштів державного бюджету України відповідно до ч.5 ст.94 КАС України, оскільки позивач була звільнена від сплати таких витрат відповідно до норм ЗУ «Про судовий збір».

Виходячи з вищенаведеного, керуючись ст.ст. 9-11, ч.5 ст. 94, 99, 100, 107, 161-163, 183-2 КАС України, статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", абзацом 1 п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту вразливих верств населення» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року за №112 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014 року, яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 03 серпня 2014 року до 22 травня 2016 року та зобовязати відповідача провести перерахунок призначених виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 03 серпня 2014 року до 22 травня 2016 року залишити без розгляду.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 23 травня 2016 року до 22 листопада 2016 року та зобовязати відповідача провести перерахунок призначених виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 23 травня 2016 року до 22 листопада 2016 року відмовити у повному обсязі через їх безпідставність.

Копію постанови направити окремо сторонам по справі та окремо представнику позивача, оскільки саме він звертався до суду за захистом прав позивача як субєкт вторинної правової допомоги.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня отримання її копії.

Постанова прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя ОСОБА_2