Справа № 826/5177/16
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5177/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Федотов І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

за участю секретаря Полякової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційну скаргу Громадянина Ефіопії ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ефіопії ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Ефіопії ОСОБА_3 (далі- позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №29-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні громадянина Ефіопії ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Ефіопії ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, у зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, громадянин Ефіопії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Дебелвейн, Ефіопія, за національністю - ефіоп (огеден), за віросповіданням-мусульманин-суніт. Має вищу юридичну освіту та закінчив Вінницький національний технічний університет.

На територію України позивач прибув легально, для навчання, за запрошенням Вінницького національного технічного університету по студентській візі.

Під час співбесіди позивач зазначив, що у 2012 році він закінчив магістратуру Вінницького національного технічного університету та вступив до аспірантури, але через брак коштів не закінчив навчання. У червні 2015 року подав заяву про відрахування. На підтвердження зазначеного, позивачем надано ксерокопію студентського квитка НОМЕР_1.

Громадянин Ефіопії ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.08.2015 року №48, обґрунтував причину неможливості повернення в країну походження тим, що, по-перше, він належить до клану Огаден, а уряд Ефіопії ініціював компанію геноциду проти членів клану Огаден, по-друге, нестабільність в країні; порушення прав та відсутність захисту населення.

За результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина Ефіопії ОСОБА_3, Управлінням ДМС України в Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.12.2015 року, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову громадянину Ефіопії ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На підставі викладеного, рішенням Державної міграційної служби України №28-16 від 17.02.2016 року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ефіопії ОСОБА_3, внаслідок чого винесене повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.03.2016 року №13, яке отримане позивачем 25.03.2016 року.

Позивач, вважаючи рішення №28-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні громадянина Ефіопії ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується і колегія суддів.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач з 30.06.2015 року знаходиться на території України нелегально, причинами неможливості повернення зазначає масове знищення клану Огаден, до якого відноситься він та його сім'я.

Відповідно до протоколу співбесіди від 03.09.2015 року позивач вказує, що влада Ефіопії піймали його батька та брата через те, що вони не підпорядковуються владі Ефіопії, воюють проти неї. В протоколі, зазначив, що дану інформацію отримав від мами.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, інформація зазначена в співбесіді є суперечливою, оскільки в протоколі від 02.12.2015 року позивач зазначав, що працівники міліції забрали членів його родини без будь яких пояснень. Окрім зазначеного, з протоколу співбесіди від 03.09.2015 року, вбачається, що мати позивача перебувала в Джибуті та не могла володіти інформацією щодо арешту сім'ї.

За наведених обставин, судова колегія погоджується із висновками Окружного адміністративного суду м. Києва, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

В даному випадку позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, як вбачається з особової справи позивача, ОСОБА_3 цілеспрямовано їхав до України для навчання. Як зазначив позивач в анкеті, з 2005 по 2015 роки навчався в Вінницькому національному технічному університеті, який не закінчив через фінансові труднощі, а згодом поїхав до Білої Церкви.

Також, суперечливою є інформація щодо документів на підставі яких позивач проживав на території України.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем була проведена перевірка щодо підтвердження навчання позивача протягом строку перебування на території України.

Перевіркою встановлено, що громадянин Ефіопії ОСОБА_3 документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 30.12.2015 року та на момент перевірки був діючим студентом Вінницького національного технічного університету (Лист управління ДМС України у Вінницькій області від 09.11.2015 року №16728).

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що громадянина Ефіопії ОСОБА_3 було затримано при спробі нелегального перетину кордону України, що підтверджується листом Чопського прикордонного загону №43/1061 від 06.10.2015 року. Тобто, перебуваючи в процедурі оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач намагався нелегально покинути територію України, до моменту прийняття остаточного рішення по його заяві.

Зазначений факт позивачем не заперечувався та в протоколі співбесіди від 02.12.2015 року зазначено, що підставою для нелегального перетину кордону є можливість виїхати до Європи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону щодо позивача. Отже, рішення від 17.02.2016 р. №28-16 є правомірним.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Громадянина Ефіопії ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 12.12.2016 року.

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Оксененко О.М.