Справа № 2а-0770/1521/12
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" листопада 2016 р. м. Київ К/800/3590/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді: Бившевої Л.І.,

суддів: Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Шевчук П.О.,

за участю представника позивача Репінець С.З., прокурора Гудименко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Спільного українсько-угорського підприємства "Геліос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2012 року

у справі № 2а-0770/1521/12

за позовом Ужгородського міжрайонного прокурора (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області Державної податкової служби (далі - МДПІ)

до Спільного українсько - угорського підприємства "Геліос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СП "Геліос")

за участю Ужгородської міжрайонної прокуратури Закарпатської області (далі - прокурора)

про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року прокурор керуючись ч. 2 ст. 121 Конституції України, статтями 20, 36 1 Закону України "Про прокуратуру" звернувся до суду в інтересах держави в особі МДПІ про стягнення з СП "Геліос" податкової заборгованості за платежем "земельний податок" у сумі 77336,94 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2012 року, позов прокурора задоволено: стягнуто за рахунок коштів з СП "Геліос" на користь державного бюджету податковий борг за платежем "земельний податок" в розмірі 77336,94 грн.

У касаційній скарзі СП "Геліос", посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та в прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

Заперечуючи проти касаційної скарги, МДПІ просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та Генеральної прокуратури України, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду з позовом прокурор вказує факт несплати СП "Геліос" у встановлений законом строк грошового зобов'язання за платежем "земельний податок" у сумі 77336,94 грн., самостійно узгодженого товариством шляхом подання податкових декларацій за січень - грудень 2011 року у сумі 66288,80 грн. (№ 1555) та за січень - лютий 2012 року - 11048,14 грн. (№ ), та неперервність існування податкового боргу у податковому обліку платника з 2001 року з посиланням на податкові вимоги від 20 листопада 2011 року № 1/105 та від 13 лютого 2002 року № 2/346, що були направлені на адресу відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновоком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на момент розгляду даної адміністративної справи за відповідачем обліковується податковий борг в розмірі 77336,94 грн. по платежу 13050130 бюджет 50 "земельний податок з юридичних осіб", а тому, застосувавши до встановлених обставин норми пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14, п. 54.1 ст. 54, п. 56.11 ст. 56, п. 57.1 ст. 57, п. 102.4 cт. 102 Податкового кодексу України (далі - ПК), дійшов висновку про обґрунтованість позову прокурора про стягнення з СП "Геліос" на користь бюджету 77336,94 грн. як суми податкового боргу за платежем "земельний податок". При цьому, обставини наявності податкового боргу суд визнав встановленими на підставі оцінки розрахунку МДПІ податкового боргу станом на 05.04.2012 та облікової картки товариства станом на цю ж дату.

Однак, погодитись з такими висновками судів колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 ст.16 цього Кодексу встановлено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до п. 59.5 цієї статті у разі коли у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що виник після надіслання (вручення) податкової вимоги.

Аналіз вказаної норми дає підстави стверджувати про відсутність обов'язку контролюючого органу направляти платнику податків нову податкову вимогу у випадку збільшення суми податкового боргу. Тобто, в разі коли після направлення платнику податків податкової вимоги сума його податкового боргу збільшується, податкова вимога на збільшену суму податкового боргу не направляється.

Підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 ст. 60 ПК визначено, що податкова вимога вважається відкликаною у разі, якщо сума податкового боргу була погашена самостійно платником податків або органом стягнення. У зв'язку з цим із погашенням суми податкового боргу раніше надіслана платникові податків податкова вимога є відкликаною, а тому не може бути підставою для вжиття заходів із примусового стягнення податкового боргу.

Отже, лише у разі, якщо платником податків податковий борг був погашений, а через деякий час виник знову, органу державної податкової служби слід направити (вручити) йому нову податкову вимогу виходячи з виникнення нового грошового зобов'язання.

Порядок стягнення податкового боргу платників податків, крім фізичних осіб, регулюється статтями 95 - 99 ПК.

Відповідно до п. 95.1 ст. 95 ПК орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадиться не раніше ніж через 60 календарних днів з моменту надіслання такому платнику податкової вимоги (п. 95.2 ст. 95 ПК).

Отже, право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня надіслання платникові податків податкової вимоги. Разом з тим, перша та друга податкові вимоги від 20 листопада 2001 року № 1/105 та від 13 лютого 2002 року № 2/346 не могли включати у себе суму податкового боргу за податковими зобов'язаннями, які виникли за 2011 - 2012 роки, на який прокурор посилається як період виникнення податкового боргу. При цьому обставини, які б свідчили про безперервність податкового боргу у відповідача впродовж періоду часу з виникнення податкового боргу, стосовно суми якого були направлені податкові вимоги, до звернення до суду прокуратури в інтересах держави в особі МДПІ з позовом, судами не встановлені.

Також, відповідно до підпункту "в" пп. 18.2.1 п. 18.2 ст. 18 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21 грудня 2000 року № 2181-III підлягає списанню безнадійний податковий борг, у тому числі пеня, нарахована на такий податковий борг, а також штрафні санкції.

Під терміном "безнадійний" слід розуміти, зокрема податковий борг юридичних та фізичних осіб, стосовно якого минув строк позовної давності, встановлений цим Законом.

Строки давності в цьому Законі визначені п. 15.1 ст. 15 тривалістю в 1095 днів.

Отже, в силу положень пункту "в" пп. 18.2.1 п. 18.2 ст. 18 Закону № 2181-ІІІ, податковий борг, на погашення якого направлялись перша та друга податкові вимоги від 20 листопада 2001 року № 1/105 та від 13 лютого 2002 року № 2/346, вважається безнадійним та підлягає списанню, окрім доведення у судовому процесі безперервності його існування аж до дати звернення прокуратури до суду.

У той час такі обставини, як встановлення факту чинності другої податкової вимоги від 13 лютого 2002 року № 2/346 станом на час звернення прокурора з позовом до суду, дати її направлення у встановленому порядку платнику податків, а також обставин щодо податкового боргу відповідача, підстав та податкового звітного періоду, за який він виник, чи не був погашений відповідно боржником після вручення йому другої податкової вимоги, як такі, що відповідно до ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України входять до предмету доказування при розгляді судом адміністративного позову про стягнення сум податкового боргу, не встановлені судом; оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 69 цього Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ч. 2 цієї статті).

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, судами попередніх інстанцій виключає можливість для висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні даного спору.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (ч. 4 цієї статті).

Частиною першою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи (частини 3 - 5 цієї статті).

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами ст. 7, частин 4, 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій передчасно зробили висновок про задоволення позовних вимог без встановлення у судовому процесі обставин як щодо виникнення сум податкового боргу, строків його виникнення, так і щодо дотримання контролюючим органом процедури, передбаченої нормами ПК, яка передує зверненню до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу.

Вищенаведені порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а отже відповідно до ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити обставини щодо податкового боргу, який прокуратура просить стягнути з відповідача, його розміру, а у випадку встановлення обставин, які підтверджують податковий борг, - підстави та податкові звітні періоди його виникнення; дотримання контролюючим органом процедур, які передують стягненню податкового боргу у судовому порядку. З цією метою, в разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити судове рішення відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 160, 167, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Спільного українсько-угорського підприємства "Геліос" у формі товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2012 року у справі № 2а-0770/1521/12 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.І. Бившева

Судді: І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна