Справа № 803/1362/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

803/1362/16

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року

Справа № 803/1362/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Імпортавто» до Луцької об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення на підставі акту від 22 березня 2016 року №1067/14-02/39053128 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПП «Імпортавто» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із товариством з обмеженою відповідальністю «Укр-Тест-Стандарт» (далі – ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт») за період з 1 квітня 2014 року по 30 червня 2015 року та використання в господарській діяльності товарів (робіт, послуг) придбаних у зазначених суб’єктів господарської діяльності; з питань здійснення фінансово-господарських операцій із товариством з обмеженою відповідальністю «Сасіб ЛТД» (далі – ТзОВ «Сасіб ЛТД»), товариством з обмеженою відповідальністю «Гринвич-Юг» (далі – ТзОВ «Гринвич-Юг») за період з 1 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року та придбання товарів (робіт, послуг), реалізованих вищезазначеними суб’єктами господарської діяльності».

Позивач не погоджується з висновками контролюючого органу та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки вважає, що господарські операції з придбання сертифікаційних послуг від контрагента ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» та реалізації товарів для контрагентів ТзОВ «Сасіб ЛТД», ТзОВ «Гринвич-Юг» підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які були надані під час перевірки.

Представник відповідача в поданому письмовому запереченні 10 жовтня 2016 року позов не визнала, з наступних підстав.

В ході проведеної позапланової виїзної перевірки ПП «Імпортавто» встановлено відсутність факту реального здійснення господарських операцій з ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт», у зв’язку із:

- відсутністю за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Воля Ковельська, вулиця Волі, будинок 38, дільниці №3 ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт», яка нібито надавала сертифікаційні послуги (роботи);

- ненаданням ПП «Імпортавто» до перевірки протоколів випробування автомобілів і документів, що засвідчують переміщення автомобілів до міста Дніпропетровськ для проведення сертифікаційних робіт;

- отриманою інформацією щодо надавача послуг - ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт».

Крім того, під час проведення перевірки позивачем не надано жодних підтверджуючих документів, що засвідчують факт здійснення господарських операцій з ТзОВ «Сасіб ЛТД», ТзОВ «Гринвич-Юг» та не встановлено реального (законного) джерела походження товарно-матеріальних цінностей, які в подальшому були реалізовані для ТзОВ «Сасіб ЛТД», ТзОВ «Гринвич-Юг».

Посилається на правомірність висновків контролюючого органу, зроблених при проведенні перевірки та вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення сформовані у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для визнання їх протиправними та скасування немає. Просила в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року провадження у справі № 803/1362/16 було зупинено у зв’язку із витребуванням додаткових доказів.

Ухвалою суду від 29 листопада 2016 року провадження в справі було поновлено та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання призначене на 9 грудня 2016 року прибув представник відповідача.

Позивач в судове засідання 9 грудня 2016 року представника не направив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи те, що позивач в судове засідання не прибув, відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та відсутні потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 4 грудня 2015 року по 22 березня 2016 року посадовими особами Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПП «Імпортавто» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» за період з 1 квітня 2014 року по 30 червня 2015 року та використання в господарській діяльності товарів (робіт, послуг) придбаних у зазначених суб’єктів господарської діяльності; з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ТзОВ «Сасіб ЛТД», ТзОВ «Гринвич-Юг» за період з 1 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року та придбання товарів (робіт, послуг), реалізованих вищезазначеними суб’єктами господарської діяльності, за результатами якої складено акт від 22 березня 2016 року №1067/14-02/39053128.

Перевіркою встановлено наступні порушення:

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого ПП «Імпортавто» занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 120 850 грн., в тому числі за червень 2014 року на суму 2 917 грн., за липень 2014 року на суму 19 742 грн., за серпень 2014 року на суму 30 933 грн., за вересень 2014 року на суму 19 592 грн., за жовтень 2014 року на суму 27 867 грн., за листопад 2014 року на суму 4 992 грн., за грудень 2014 року на суму 14 808 грн., та завищено суму від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в сумі 56 620 грн., в тому числі за січень 2015 року на суму 1 025 грн., за лютий 2015 року на суму 3 258 грн., за березень 2015 року на суму 4 900 грн., за квітень 2015 року на суму 13 803 грн., за травень 2015 року на суму 20 833 грн., за червень 2015 року на суму 12 800 грн.;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, внаслідок чого ПП «Імпортавто» завищено податкові зобов’язання з податку на додану вартість за вересень 2015 року на суму 480 464 грн.;

- пункту 44.1 статті 44, статтей 134, 135, 137 Податкового кодексу України, внаслідок чого ПП «Імпортавто» занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 126 531 грн., в тому числі за 2014 рік – 126 531 грн. та завищено збитки на суму 283 108 грн., в тому числі за 2015 рік – 283 108 грн.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом встановлено нереальність господарських операцій між позивачем та ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» (виконавцем), оскільки ПП «Імпортавто» не представлено заявки на проведення сертифікаційних робіт, рішення за заявкою, протоколів випробування транспортних засобів, інших документів, що засвідчують проведення сертифікаційних робіт та документів, що засвідчують переміщення автомобілів до міста Дніпропетровська, а дільниця №3 (випробувальна лабораторія ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт»), яка по документах розташована за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Воля Ковельська, вулиця Волі, будинок 38, за зазначеною адресою відсутня. Перевіркою встановлено, що по операціях позивача із ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» є лише рух активів, задекларований на папері, таким чином, у ПП «Імпортавто» не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Крім того, за результатами перевірки ПП «Імпортавто» не підтверджено здійснення фінансово-господарських операцій за вересень 2015 року по взаємовідносинах із ТзОВ «Сасіб ЛТД» та ТзОВ «Гринвич-Юг», у зв’язку із відсутністю первинної документації та даних бухгалтерського обліку.

За наслідками перевірки Луцькою ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік.

Згідно із частиною другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник.

Таким чином первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судом встановлено, що відповідно до договору на виконання робіт від 18 червня 2014 року №173/593, в період з 1 квітня 2014 року по 30 червня 2015 року ПП «Імпортавто» отримувало від ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» послуги по сертифікації на загальну суму 986 058 грн. 26 коп.

Випробування транспортних засобів, що належать ПП «Імпортавто» у період з 1 квітня 2014 року по 30 червня 2015 року відбувались на ділянці №3 випробувальної лабораторії ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт», яка розташована за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Воля Ковельська, вулиця Волі, будинок 38. Приміщення ділянки №3 випробувальної лабораторії товариство займає на підставі договору оренди складського приміщення від 10 червня 2011 року.

Випробувальна лабораторія ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» проводить свою діяльність на підставі атестата акредитації №2Н961, виданого 25 листопада 2014 року.

Виконання сертифікаційних робіт здійснювалося на підставі заявок на проведення сертифікації у системі УкрСЕПРО та рахунків фактур, в яких визначалися зміст сертифікаційних робіт згідно договору від 18 червня 2014 року №173/593 та об’єкт їх проведення – транспортні засоби.

За результатом виконаних робіт, ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт», як уповноваженим органом з сертифікації, видані сертифікати відповідності на імпортовані підприємством автомобілі.

Факт імпорту позивачем автомобілів підтверджується контрактом 12/14 від 12 червня 2014 року між позивачем та фірмою «CROWNTRADE EXPRESS INC» (Канада).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що правочини, укладені між позивачем та ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» виконані обома сторонами. Контролюючим органом не доведено, що господарські зобов'язання між позивачем та ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт» вчинені з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов’язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов’язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв’язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обов’язковість встановлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з’ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, посилання контролюючого органу на нікчемність правочину, укладеного між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Укр-Тест-Стандарт», є безпідставними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10, який зазначив, що «чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб’єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту». Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі ««БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов’язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов’язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов’язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Роз’яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (пункт 49) Європейський Суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобов’язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пунктах 50-51 згаданого рішення Європейського Суду з прав людини зазначено: «Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.» Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене протиправними є висновки контролюючого органу про заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 120 850 грн., завищення суми від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в сумі 56 620 грн. та завищення від’ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитки) на суму 283 108 грн.

Щодо завищення задекларованих ПП «Імпортавто» податкових зобов’язань за вересень 2015 року в сумі 480 464 грн. 28 коп. суд зазначає наступне.

Листом від 1 грудня 2015 року за №115-5 ПП «Імпортавто» повідомило, що частина запитуваних документів вилучена групою слідчих слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у місті Києві на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва у справі №1-кс 759/2027/15.

Оскільки позивачем ні під час проведення перевірки, ні під час судового розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення господарських операцій з ТзОВ «Сасіб ЛТД» та ТзОВ «Гринвич-Юг», відтак відповідачем правомірно зменшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 480 464 грн. та про збільшено суму грошового зобов’язання з податку на прибуток приватних в розмірі 163 584 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб’єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 128, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк