Справа № 826/1217/16
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1217/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кобилянський К.М. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника позивача - Осіпчука В.Ю., представника відповідача - Мартиненко Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бауміт Україна» до державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бауміт Україна» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.09.2015 № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Бауміт Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.10.2012 по 31.12.2014.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт від 14.08.2015 №509/1-26-50-22-07-34422747, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення з податку на прибуток на загальну суму 5088201,00 грн. за 2014 рік; пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1017640,00 грн., в тому числі за жовтень 2012 року на 23518,00 грн., листопад 2012 року на 11656,00 грн., грудень 2012 року на 667,00 грн., січень 2013 року на 28785,00 грн., лютий 2013 року 33333,00 грн., березень 2013 року на 31242,00 грн., квітень 2013 року на 27191,00 грн., травень 2013 року на 5602,00 грн., червень 2013 року на 8620,00 грн., липень 2013 року на 11055,00 грн., серпень 2013 року на 53385,00 грн., вересень 2013 року на 11744,00 грн., жовтень 2013 року на 1163,00 грн., листопад 2013 року на 91724,00 грн., грудень 2013 року на 5552,00 грн., січень 2014 року на 21633,00 грн., лютий 2014 року на 61553,00 грн., березень 2014 року на 1093,00 грн., квітень 2014 року на 23028,00 грн., травень 2014 року на 16792,00 грн., червень 2014 року на 83603,00 грн., липень 2014 року на 989,00 грн., серпень 2014 року на 159364,00 грн., вересень 2014 року на 159560,00 грн., жовтень 2014 року на 59181,00 грн., листопад 2014 року на 85113,00 грн., грудень 2014 року на 496,00 грн.; підпункту 263.11.1 пункту 263.11 статті 263 Податкового кодексу України, а саме неподання податкової декларації з плати за користування надрами, що призвело до відсутності нарахувань в сумі 36,25 грн., в тому числі за І квартал 2013 року у сумі 17,25 грн., ІІ квартал 2013 року у сумі 18,98 грн.

На підставі встановлених в Акті перевірки порушень, ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення - рішення від 03.09.2015 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1272050,00 грн., у тому числі: 1017640,00 грн. - основний платіж, 254410,00 грн. штрафні (фінансові) санкції та №, яким ТОВ «Бауміт Україна» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2014 рік у розмірі 5088201,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями податкового органу позивач звернувся до суду про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є безпідставними і підлягають скасуванню як протиправні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім цього, в силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та валових витрат є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Бауміт Україна» (постачальником) та ТОВ «ІТЕРА ГРУП», ТОВ «БК «УКРАЇНСЬКА БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ», ТОВ «ІНТЕРСЕРВІСКОМПЛЕКТ», ТОВ «АКВІЛОН КСД», ТОВ «БУД СИСТЕМА», ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС» (покупцями) були укладені типові договори поставки товару від 10.09.2010 №66-10, від 01.11.2011 №69-11, від 01.03.2010 №15-10, від 08.11.2011 №71-11, від 02.04.2012 №9-12, від 18.03.2013 №7-13, від 21.10.2009 №34-09.

Відповідно до умов вказаних угод, ТОВ «Бауміт України» (постачальник) зобов'язується поставити (передати) покупцям будівельні матеріали, що визначені у договорах, а покупця - прийняти, реалізувати та оплатити зазначений товар на умовах, визначених у договорах.

Також до частини зазначених договорів підписані додаткові угоди або в самих договорах закріплено, що у разі здійснення покупцем оплати товару на умовах попередньої оплати, постачальником може бути надано покупцеві додаткову знижку на оплату товару за відповідним замовленням в розмірі, визначеному у Додатковій угоді про умови.

Крім того, закріплено, що покупці можуть надавати послуги з:

- розширення ринків та обсягів постачання товару, які полягають у придбанні покупцем у постачальника протягом одного календарного року на підставі Договору товару в обсязі, що дорівнює або перевищує визначений у Додатковій угоді про умови;

- стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами, які полягають у забезпеченні покупцем постійної наявності товарно-матеріальних цінностей у власних складських, торгових або інших приміщеннях, де зберігаються товарно-матеріальні цінності, придбаного у постачальника товару в асортименті, що визначений у Додатковій угоді про умови.

Здача - прийняття наданих покупцем послуг оформлюється актом здачі - прийняття наданих послуг, а винагорода виплачується постачальником в розмірах, визначених у Додатковій угоді про умови.

Матеріали справи також містять копії Додаткових угод про умови, в яких зазначено рекомендовані обсяги закупівель, асортиментом закупівлі та формулу розрахунку винагороди покупців.

Реальність виконання вказаного договору підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: акти здачі - прийняття робіт (надання послуг), звіти про надані послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, податкові накладні, відомості по рахунку.

Всі зазначені вище документи підписані та скріплені печатками сторін та мають всі реквізити як того вимагає чинне законодавство України.

Договори, укладені між позивачем та його контрагентами в судовому порядку не оспорювалися, недійсними (фіктивними) не визнавалися, їх зміст не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідачем не надано, як того вимагають положення чинного законодавства України, доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договорів, були сфальсифікованими, як і не надано відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складання завідомо неправдивих документів звітності.

При цьому, в акті перевірки відповідач не заперечував наявності у позивача всіх належно оформлених первинних документів, які підтверджують його право на формування податкового кредиту та валових витрат.

Стосовно доводів апелянта про те, що з наданих договорів, додатків до них та первинних документів не є можливим визначити, які саме послуги надавалися позивачу в зв'язку з тим, що перелік послуг має загальний характер та не ідентифікований щодо практичного застосування, чим порушує вимоги чинного законодавства щодо складання первинних документів, колегія суддів зазначає наступне.

Жодним нормативно - правовим актом не затверджено форми бланку акту приймання наданих послуг чи звіту про виконані (надані) послуги, крім законодавчо встановленого мінімуму обов'язкових реквізитів, встановлених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для первинних та зведених облікових документів - назва документа (форми), дата і місце складання, назва підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, акти здачі - прийняття робіт (надання послуг), наявні в матеріалах справи містять всі обов'язкові реквізити документу, а відсутність в них деталізації змісту послуг, не позбавляє їх правової та доказової сили, оскільки фактично господарські правовідносини між позивачем та його контрагентами відбулись, що підтверджується наявними в матеріалах справи іншими первинними документами, які, в тому числі, розкривають зміст та обсяг отриманих позивачем послуг .

Крім того, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з абз. «г», «з» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 зазначеного Кодексу до складу інших витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, включаються витрати на збут, зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пп. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків.

Правова позиція ДПС України з цього приводу викладена в Узагальнюючій податковій консультації щодо віднесення витрат на оплату маркетингових та рекламних послуг до складу витрат, затвердженій наказом Державної податкової служби України від 15.02.2012 № 123, в якій зазначено, що до маркетингових послуг належать, у тому числі послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Рекламні та маркетингові послуги можуть, зокрема, оплачуватись та проводитись за ініціативи власника торговельної марки, виробника продукції, дистриб'ютора торговельної мережі. При цьому витрати на маркетингові та рекламні послуги несе безпосередньо замовник цих послуг.

Методом просування товарів постачальника на ринку є сплата мотиваційних виплат (премій, бонусів, інших заохочень) на користь третіх осіб (організацій, які придбавають товари у постачальника та здійснюють їх збут (дистриб'ютори)).

Тобто, такі виплати є винагородою за досягнення певних економічних показників третіми особами (дистриб'юторами) у межах своєї основної діяльності. Досягнення таких показників обґрунтовано сприяє пожвавленню збуту товарів постачальника, стимулює просування товарів у каналах дистрибуції. Такі мотиваційні виплати включаються до витрат на збут.

Оскільки мотиваційні виплати спрямовуються на стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), такі витрати можуть бути віднесені до маркетингових послуг.

Згідно з п. 53.1 ст. 53 Податкового кодексу України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.12.2015 по справі №К/800/30268/15.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначені вище договори та додаткові угоди до них були укладені з метою підвищення обсягів реалізації товарів, постачальником яких виступає позивача.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом не ставилась під сумнів реальність здійснення господарських операцій за договорами поставок 10.09.2010 №66-10, від 01.11.2011 №69-11, від 01.03.2010 №15-10, від 08.11.2011 №71-11, від 02.04.2012 №9-12, від 18.03.2013 №7-13, від 21.10.2009 №34-09, на підставі яких були укладені додаткові угоди про умови, в яких встановлено отримання покупцями винагороди за здійснення придбання товарів у визначених обсягах.

Матеріали справи містять копії зазначених договорів поставок із іншими необхідними первинними документами, які підтверджують фактичний рух товарів від постачальника - ТОВ «Бауміт Україна» на користь покупців: ТОВ «ІТЕРА ГРУП», ТОВ «БК «УКРАЇНСЬКА БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ», ТОВ «ІНТЕРСЕРВІСКОМПЛЕКТ», ТОВ «АКВІЛОН КСД», ТОВ «БУД СИСТЕМА», ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС», що є підтвердженням належного набуття права на отримання винагороди за надані послуги.

Колегія суддів також зазначає, що за результатами проведеної відповідачем перевірки, встановлено завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість в результаті включення до його складу сум податку, сплачених за надані покупцями послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами.

На обґрунтування правомірності зазначених висновків податковий орган посилається на порушення позивачем пункту 44.1 статті 4, пунктів 198.3 та 198.6 статті 198, пунктів 201.4 та 201.6 статті 201 Податкового кодексу України.

Однак, ані в акті перевірки, ані в запереченнях на адміністративний позов, ні під час апеляційного розгляду справи відповідачем не наведено в чому саме полягало порушення позивачем зазначених положень Податкового кодексу України.

Суми податку на додану вартість, сплачені позивачем контрагентам - покупцям за надані послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами, до складу податкового кредиту з податку на додану вартість включені не були.

Викладене підтверджується додатками №5 до податкових декларацій з податку на додану вартість за весь період перевірки, копії яких містяться у матеріалах справи

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, частина сум податку на додану вартість, сплачена ТОВ «Бауміт Україна» не за надані покупцями послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами.

Так, між позивачем (замовник) та ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС» (виконавець) 01.08.2012 було укладено договір на вантажно-розвантажувальні роботи.

Відповідно до умов зазначеного договору виконавець зобов'язується за дорученням замовника здійснити вантажно-розвантажувальні роботи покупцям замовника, включаючи весь комплекс пов'язаних з ними операцій по укладанню, переміщенню, кріпленню товару, тощо.

Реальність виконання вказаного договору підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: акти здачі - прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки.

Крім того, між названими суб'єктами господарювання 03.01.2013 було укладено договір про надання логістично-складських послуг та додаток №1 до нього.

На підтвердження отримання послуг по названому договору, позивачем надано копії актів здачі - прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки на підтвердження проведення оплати за надані послуги.

Також між позивачем (покупець) та ТОВ «БУД СИСТЕМ» (постачальник) 04.02.2014 було укладено договір поставки товару .

Відповідно до умов названого договору, постачальник зобов'язався поставити (передати) у власність покупця, а останній - прийняти та оплатити, будівельні матеріали, що визначені у договорі.

На підтвердження виконання зазначеного договору позивачем надано копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, заявок на транспортування та експедирування вантажів, акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) за надані транспорті та експедиторські послуги.

Будь-яких зауважень до вказаних договорів та первинних документів, виписаних на їх підставі, податковим органом не зазначено ні в акті перевірки ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було доведено законність та обґрунтованість прийнятих ним рішень, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 15 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.