Справа № 368/1586/16-а
Суддя: Кириченко В. І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/1586/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016 Кагарлицький районний суд

Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Трохименко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт майна боржника, оголошення заборони на його відчуження, зняття арешту з нерухомого майна , а також питання поновлення строку звернення до адміністративного суду ,-

В С Т А Н О В И В:

На обґрунтування позову ОСОБА_1 послався , що на підставі постанови АІ № 012245 від 10.12.2008 року, виданої Кагарлицьким ВДАІ про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в сумі 300 грн. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 11695796 від 04.03.2009 року.

28 серпня 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції, була винесена постанова про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 11695796.

На підставі вказаної вище постанови, державний виконавець наклав арешт на будинок АДРЕСА_1, та вніс відповідні відомості до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Вказана вище постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 серпня 2009 року винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси Позивача.

Частиною 5 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату вчинення виконавчих дій, далі Закон) встановлено, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувану, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Згідно ст. 27 Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які повинні бути доведенні державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

В силу ч. 1 ст. 30 Закону державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до ст. 24 цього Закону.

Системний аналіз наведених статей свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу державний виконавець повинен пересвідчитись, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити-факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. У разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець не~ вправі вчиняти виконавчі дії.

Але держаний виконавець, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.03.2009 p., не повідомив про це у встановлений строк боржника, без пересвідчення того, що боржник отримав копію постанови, почав проводити дії по примусовому виконанню рішення, що підтверджується винесенням постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження.

Постанову про відкриття виконавчого провадження позивач не отримував, про її наявність дізнався лише 18.11.2016 року, коли до нього звернувся власник арештованого майна.

Дані дії державного виконавця призвели дощорушення прав позивача, визначених статтею 11-1 Закону України "Про виконавче провадження"(яка діяла на час проведення виконавчих дій), позбавило його скористатися своїм правом на добровільне виконання рішення, та як наслідок спричинило незаконність дій державного виконавця направлених на примусове виконання рішення.

За загальним правилом, що передбачене ч.І ст. 50 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 ст. 55 Закону, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 55 Закону передбачено, що арешт застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації.

У випадку відмови боржника здійснити виплату заборгованості за виконавчим листом, обов'язок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу.

При таких обставинах, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обов'язкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

Однак, державний виконавець наклавши арешт на будинок не мав та не має на меті реалізовувати її, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу. При цьому, як випливає з положення ч. 7 ст. 55 Закону, державний виконавець після накладання арешту майна зобов'язаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого і не було здійснено державним виконавцем.

Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50, 55 Закону, яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобов'язаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення.

Крім того, ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

В той час, як передбачено ч.5 ст. 50 Закону, у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Законом передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації.

Однак, державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції, наклавши арешт на будинок, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення, оскільки у Позивача,є і інше майно на яке може бути звернено стягнення, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. Однак, державний виконавець не повідомляв боржника про наявність в нього суми боргу на час накладання арешту на будинок. Отже, арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 300 грн., в той час як арешт був накладений на весь будинок № 2а, яка знаходиться в м. Кагарлик, по вул. Челюскіна, дійсна вартість якого в значну кількість разів перевищує суму заборгованості, яка складає 300 грн.

Тому, накладання державним виконавцем арешту на будинок, вартість якого значно перевищує заборгованість, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт будинку та оголошення заборони на її відчуження суперечить вимогам ч.2 ст. 55 Закону .

В той час, як було зазначено вище, що ч. 5 ст. 50 Закону передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

При таких обставинах, державний виконавець має право накладати арешт виключно на те майно, що належить на праві власності боржнику, однак як випливає з Свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок видане на підставі рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської Ради народних депутатів № 89 від 26.09.1986 року на будинок № 2а, який знаходиться в м. Кагарлик, по вул. Челюскіна належить на праві власності ОСОБА_2, а тому накладання арешту на будинок є незаконним, а винесення такої постанови порушує вимоги ст. ст. 50, 55 Закону, крім того порушує права та інтереси власника будинку, якому майно, будинок, належить на праві власності, що є неприпустимим.

При цьому Позивач, ніколи не був власником даного майна, при винесенні постанови про накладення арешту державний виконавець не перевірив це, та своїми діями порушив вимоги п.3, п. 4 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом. Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб. Це не було зроблено.

Порядок зняття арешту з майна передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Законом України «Про виконавче провадження» не передбачена можливість зняття арешту з майна боржника державним виконавцем у разі повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання, оскільки п. 5 ст.40 вищезазначеного Закону(станом на день вчинення виконавчих дій) передбачає право стягувача повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 21 цього Закону ( цією статтею передбачено 3-х місячний термін).

Відповідно, до наданої довідки Відділом державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції № 10405 від 18.11.2016 року повторного звернення ВДАІ із постановою про стягнення штрафу в сумі 300 грн. з позивача не надходило, та станом на 18.11.2016 року відносно Позивача виконавчі документи на виконанні відділу не перебувають. Таким чином, строк для пред'явлення виконавчого документа на виконання повторно у ВДАІ закінчився 30.01.2010 року, тому правові підстави для продовження арешту майна позивача відсутні.

Згідно з п. 9.9 Порядку робЬти з документами в органах державної виконавчої Служби затверджений наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року N2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

На звернення Позивача до Відповідача, останній повідомив про те, що виконавче провадження з примусового виконання постанови ВДАІ про стягнення штрафу повернено і після чого передано до архіву, однак арешт з рухомого майна не знятий і на даний час у відповідача немає правових підстав для його зняття. Дане питання про зняття арешту з майна можливо вирішити лише в судовому порядку.

На підстав ч. 2 ст. 60 Закону України « Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Оскільки існування арешту на майно Позивача порушує конституційне право ОСОБА_2 володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (ст.41 Конституції України), Позивач вважає за необхідне скасувати арешт на майно Позивача, накладений державним виконавцем постановою від 28.08.2009 року.

У відповідності до ч.І ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому провадженні на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби по виконанню рішення або відмову у здійсненні передбачених цим Законом дій стягувачем чи боржником може бути подана скарга до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до відповідного суду.

Частиною 5 ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім того, у відповідності до ч.І ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Іншого порядку оскарження дій державного виконавця не передбачено, а положення розділу 7 Цивільного процесуального кодексу України до даних правовідносин не застосовується, оскільки виконується не судове рішення, а постанова АІ № 012245 від 10.12.2008 року видана Кагарлицьким ВДАІ як виконавчий документ.

4.2 ст. 181 КАС України, визначено, що позовна заява може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Враховуючи те, що Позивачу 18.11.2016 року, коли до нього звернувся власник арештованого майна надавши витяг з єдиного реєстру заборон та відчуження об'єктів нерухомого майна та його особистого звернення до Відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції і ознайомленням з виконавчим провадженням № 11695796, отже строк на оскарження дій державного виконавця розпочинається саме з 18.11.2016 року.

В зв'язку з тим, що така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, вона, крім того порушує права та інтереси на вільне володіння користування та розпорядження майном - ОСОБА_2, яким є будинок, що належить йому на праві приватної власності.

Тому позивач ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця від 28 серпня 2009 про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 11695796 на підставі якої державний виконавець наклав арешт на будинок АДРЕСА_1, та вніс відповідні відомості до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, а також просив суд зняти арешт з вказаного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивач підтримав позов і пояснив, що він не має прав і будь якого інтересу стосовно будинку АДРЕСА_1, але є боржником у виконавчому провадженні де незаконно накладено арешт на нерухоме майно яке йому не належить.

Представник Відділу Державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції не з'явився в судове засідання і розгляд справи проведено у його відсутність .

Судом встановлено слідуюче.

На підставі постанови АІ № 012245 від 10.12.2008 року, виданої Кагарлицьким ВДАІ про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в сумі 300 грн. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 11695796 від 04.03.2009 року.

28 серпня 2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції, була винесена постанова про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 11695796.

На підставі вказаної вище постанови, державний виконавець наклав арешт на будинок АДРЕСА_1, та вніс відповідні відомості до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Вказаний будинок належить не боржнику ОСОБА_1, а ОСОБА_2 згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської Ради народних депутатів № 89 від 26.09.1986 року.

Державний виконавець не перевірив , що вказане майно належить не боржнику, а іншій особі і наклав арешт на майно та надіслав нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту, що не відповідає вимоги п.3, п. 4 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження». Але вказаними діями державного виконавця не порушуються права та інтереси позивача відповідно до положень ст.181 ч.1 КАС України, так як позивач не має прав та будь якого інтересу стосовно вказаного нерухомого майна. Порядок зняття арешту з майна передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на час накладення арешту на майно, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто, власник майна має право подати цивільний позов. Тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 181 ч.2 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Про накладення арешту на майно позивач дізнався 18.11.2016 року від власника майна і подав адміністративний позов до суду 2.12.2016 року. Строк звернення до суду пропущений позивачем з поважних причин, так як є незначним і відповідно до ст.100 ч.1 КАС України вказаний строк слід поновити.

Керуючись ст.ст.11,71,86 КАС України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» ( що діяла на час накладення арешту на майно), суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до адміністративного суду.

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови .

Постанова набирає законної сили згідно ст.254 КАС України..

Суддя В.І. Кириченко