Справа № 426/12415/16-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Река А.С.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року справа №426/12415/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області на постанову Сватівського районного суду Луганської області від 03 листопада 2016 року у справі № 426/12415/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що свою трудову діяльність він розпочав з вересня 1997 року і працював до 04.10.2016. З 26.05.1997 по 04.10.2016 він працював суддею, заступником голови та головою Краснолуцького міського суду Луганської області, тобто на посаді, яка дає йому право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Також, з 14.05.1988 по 24.04.1990 він проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР, яка також зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді.

Таким чином, його загальний стаж, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» складає 21 рік та 3 місяці.

05.10.2016 Позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області (далі - Управління) із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Проте Управління протоколом № 8 від 10.10.2016 відмовило йому в призначенні щомісячного довічного грошового утримання, мотивуючи тим, що відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді не зараховується строкова військова служба. Через не зарахування строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді, його загальний стаж для обчислення щомісячного довічного грошового утримання складає 19 років та 4 місяці, що є недостатнім для призначення щомісячного довічного грошового утримання.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати протокол Управління від 10.10.2016 № 8 про відмову в призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язати Управління зарахувати йому до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби Збройних Силах СРСР з 14.05.1988 по 24.04.1990, а також зобов'язати Управління призначити та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 82 % грошового утримання судді який працює на відповідній посаді, починаючи з 05.10.2016 з урахуванням періоду роботи з 26.05.1997 по 04.10.2016 у Краснолуцькому міському суді Луганської області та періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР з 14.05.1988 по 24.04.1990.

Постановою Сватівського районного суду Луганської області від 03 листопада 2016 року у справі № 426/12415/16-а позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано протокол Управління від 10.10.2016 № 8 про відмову в призначенні ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов'язано Управління зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби Збройних Силах СРСР з 14.05.1988 по 24.04.1990.

Зобов'язано Управління призначити та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 82 % грошового утримання судді який працює на відповідній посаді, починаючи з 05.10.2016 з урахуванням періоду роботи з 26.05.1997 по 04.10.2016 у Краснолуцькому міському суді Луганської області та періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР з 14.05.1988 по 24.04.1990.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно з абзацом 2 пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби. Крім того, така позиція висловлена у роз'ясненні Конституційного Суду України у Рішенні №8-рп/2005.

Судом першої інстанції також було зазначено, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу та періоду проходження строкової служби.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що дії Управління щодо відмови в призначенні щомісячного довічного грошового утримання ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки загальний стаж позивача для призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці становить 19 років 4 місяці та 10 днів, замість необхідних для відставки 20 років.

Крім того, апелянт наголошує, що згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до обрання чинності з цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності зазначеного закону у позивача стаж, який давав право на призначення щомісячного довічного грошового утримання був відсутній.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, позивач ОСОБА_2 з 26.05.1997 по 04.10.2016 працював суддею, заступником голови та головою Краснолуцького міського суду Луганської області, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с.8-11).

Наказом начальника територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області від 04.10.2016 № 54/к, на підставі Постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 № 1600-VIII «Про звільнення суддів», позивача відраховано зі штату Краснолуцького міського суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та виходом у відставку 04.10.2016 (а.с.15).

Відповідно до подання начальника територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 04.10.2016 № 1, стаж роботи ОСОБА_2 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 21 рік 3 місяці 18 днів (враховуючи службу в лавах Збройних сил СРСР) (а.с.16).

Як вбачається з розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, проведеного територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Луганській області, тривалість стажу роботи ОСОБА_2 на посаді судді Краснолуцького міського суду Луганської області становить 19 років 04 місяці 08 днів (а.с.17). З 14.05.1988 по 24.04.1990 позивач проходив службу у лавах Збройних сил СРCР, що також підтверджується даними військового квитка ОСОБА_2 (а.с.12).

5 жовтня 2016 року позивач звернувся до Управління із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.33), але протоколом Управління від 10.10.2016 № 8 ОСОБА_2 було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки загальний стаж позивача для призначення утримання становить 19 років 4 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення щомісячного довічного грошового утримання (а.с.19).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-VII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VII), який 30.09.2016 набрав чинності, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

На час виходу ОСОБА_2 у відставку був чинним Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), ст. 120 даного Закону передбачає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ч.2 ст. 141 Закону № 2453-VI, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія.

У відповідності до положень ч.1 ст. 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 №1-8/2016) визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.05.1997 ОСОБА_2 був призначений суддею Краснолуцького міського суду Луганської області. В той час діяв Закон України від 15.12.1992 р. № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-XII), положення ст. 43 якого передбачали, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зазначена позиція також висловлена у роз'ясненні Конституційного Суду України у Рішенні №8-рп/2005.

Також, у відповідності до Указів Президента України № 584/95 від 10 липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та № 1061/2002 від 25 листопада 2002 року «Про внесення змін до Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584», до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку і навчання у вищих юридичних навчальних закладах період проходження строкової військової служби.

Пункт 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (редакція до 25.03.2015 року) передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу та періоду проходження строкової служби.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина 6 статті 47 вказаного Закону).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив,що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею Краснолуцького міського суду Луганської області, мав законні сподівання на зарахування періоду проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді і які були у подальшому звужені.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Внесенням змін у Закон № 2453-VI шляхом викладення його у новій редакції Законом України від 12.02.2015 № 192-VIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (набрав чинності 29.03.2015) було виключено пункт 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 2453-VI, який передбачав визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності Закону № 192-VIІ (29.03.2015) у позивача вже був в наявності стаж, який давав право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, оскільки при цьому слід враховувати період проходження ним строкової військової служби.

Втрата чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та Указів Президента України № 584/95 від 10 липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та № 1061/2002 від 25 листопада 2002 року «Про внесення змін до Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584» стосується неможливості зарахування до стажу роботи судді тих періодів, які виникли в трудовій діяльності осіб після втрати чинності пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 2453-VI та вказаних вище нормативно-правових актів.

Більш того, Верховна Рада України звільнила ОСОБА_2 з посади судді саме у зв'язку з поданням заяви про відставку, а не з інших підстав, тим самим вищий законодавчий орган країни не заперечував наявність у позивача стажу роботи судді більше 20 років, необхідного для виходу у відставку.

Таким чином, з огляду на зазначене, до стажу роботи на посаді судді позивача, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, слід врахувати календарний період проходження строкової військової служби з 14.05.1988 по 24.04.1990, що з урахуванням стажу роботи на посаді судді Краснолуцького міського суду Луганської області у 19 років 04 місяці 08 днів становить 21 рік 3 місяці 18 днів, що дає право на призначення ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 82 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданнями адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції про те, що відповідач, не зарахувавши до стажу роботи судді, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання, календарний період проходження строкової військової служби з 14.05.1988 по 24.04.1990, порушив указане право позивача.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що місцевим судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції. Постанова суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області - залишити без задоволення.

Постанову Сватівського районного суду Луганської області від 03 листопада 2016 року у справі № 426/12415/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

О.О.Чебанов