Справа № 815/5304/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5304/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Бутенко А.В., Левчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та нечинним, скасування рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), за результатом розгляду якого позивач просить суд: рішення Державної Міграційної служби України за №302-16 від 15 червня 2016 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та нечинним з моменту його прийняття та скасувати; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до ДМС України із заявою про надання йому статусу біженця, однак рішенням ДМС України за №302-16 від 15.06.2016 року йому було відмовлено в наданні статусу біженця.

Письмовим повідомленням від 06.07.2016 року №242 позивача сповіщено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, роз'яснено порядок оскарження зазначеного рішення та обов'язок, у разі невикористання права на оскарження, залишити територію України в установлений строк за відсутності інших законних підстав для перебування в Україні. Зазначене повідомлення отримане позивачем 10.10.2016 року, про що свідчить особистий підпис та дата отримання такого повідомлення.

Позивач зазначає, що підпадає під всі умови, передбаченні ст.1 Закону України «Про біженців», для набуття статусу біженця, а тому рішення ДМС України управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області про відмову йому у наданні статусу біженця є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що факт наявності гонінь в Палестині у відношенні до християн є загальновідомим, обґрунтованість побоювань переслідування також підтверджується публікаціями у засобах масової інформації.

Також позивач вказує на те, що у своїй заяві про надання захисту в Україні та під час співбесіди у міграційній службі України надав докази переслідувань, а отже обґрунтованість побоювань, що підтверджує переслідування християн в Палестині, лист-загроза від ІПЛ (Ісламська держава в Іраку і Ліван), до осіб, що сповідають, християнство на території Єрусалиму.

Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх, з підстав викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов, згідно яких, ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань зa ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті падання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, за згодою сторін, суд розглядає справу в порядку письмового провадження, що відповідає вимогам ч. 4 ст.122 КАС України.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою без громадянства, уродженцем м. Бейт Сахур (Західний Берег, Палестина), за національністю араб палестинського походження, за віросповіданням православний християнин. Рідна мова арабська, вільно володіє російською мовою, спілкується англійською та українською мовами. За сімейним станом одружений з громадянкою України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб від 21.10.2015 року серії НОМЕР_1).

01.10.2015 року позивач звернувся із заявою-анкетою № 268 до ГУ ДМСУ в Одеській області, згідно якої позивач зазначив, що вперше прибув до України у 1994 році на навчання. Закінчивши навчання у 2003 році та повернувшись додому, позивач зазнав труднощів при влаштуванні на роботу через релігійні та політичні погляди. Так, позивач зазначив, що приймав активну участь у місцевих виборах та підтримував ліві партії, які в більшості є християнськими. Незабаром позивач почав отримувати погрози по телефону, по електронній пошті. На нього та його близьких нападали. Після виграшу на виборах ісламістів, почалися гоніння арабських християн.

Відповідно до анкети заявника від 01.10.2015 року, 01.10.2006 року позивач вибув з Палестинських територій автобусом на територію Йорданії (м. Амман), з Йорданії вибув в Україну авіарейсом Амман (Йорданія) - Київ (Україна), на підставі проїзного документу НОМЕР_2 та оформленої візи типу НОМЕР_3, дата перетину кордону України 20.10.2006 року.

Згідно даних анкети у позивача є мати, батько, два брати та сестра,які проживають на Палестинських територіях, м. Бейт Сахур.

Позивач не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах та інших регіонах України.

Згідно п.4.2 анкети, позивач та члени його сім'ї не перебували у політичних, військових або громадських організаціях в країні походження, адміністративні заходи відносно позивача не застосовувалися.

Відповідно до протоколу співбесіди від 13.10.2015 року позивач зазначив, що підтримував Демократичну партію Палестини. Також згідно зазначеного протоколу позивач з 2006 року постійно знаходиться на території України, на запитання, чому вирішив звернутись за захистом лише у жовтні 2015 року, позивач відповіді не надав. Позивач під час співбесіди також зазначив, що у нього були сімейні проблеми, взагалі хотів виїхати. Також додав, що не вважає себе біженцем, однак його дружина вагітна та йому потрібно залишитись і щось робити.

Під час співбесіди позивач також повідомив, що звертався з метою продовження паспортного документу до дипломатичних установ Палестини, проблем не було. Позивач отримав новий паспорт в Україні, він був офіційно відправлений з Палестини через посольство.

Відповідно до протоколу співбесіди від 16.02.2016 року позивач зазначив, що ситуація у Західному Березі нестабільна через ісламсько-палестинський конфлікт. Повернутися до регіону постійного проживання позивач не може через погрози з боку ісламських організацій Хамас.

17.05.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок, згідно якого факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

15.06.2016 року ДМСУ прийнято рішення № 302-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1.

Аналізом матеріалів особової справи, судом встановлено, що відповідачем правомірно зроблений висновок щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду позивача з Палестини з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд приходить висновку, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання позивача (м.Бейт Сахур) близько 80% населення християни.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Палестині на даний час співіснує як християнська, так і мусульманська віри (Назва статті: 2015 Доклад о свободе вероисповедания в странах - Израиле и на оккупированных территориях - на оккупированных территориях, http://www.ecoi.net/local_link/328434/455710_en.html від 10.08.2016 року).

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Позивач під час звернення до міграційної служби не надав жодного доказу на підтвердження переслідування щодо нього з боку ісламських організацій. Також, позивач не зміг відповісти на запитання чому раніше не звернувся за захистом, в той час як повідомив, що не вважає себе біженцем, але мусить залишитись в Україні через вагітність дружини.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", під біженцем визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу задоволення позову на обставини, зокрема по країні походження позивача, які він зазначив під час проходження співбесіди, оскільки, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини на Палестинських територіях, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Палестини до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 122, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та нечинним, скасування рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Н.В. Бжассо

Судді А.В. Бутенко

О.А. Левчук