Справа № 344/11645/16-а
Суддя: Мелещенко Л. В.
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/533/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

14 вересня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебував на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян або держави в суді та при виконання судових рішень прокуратури Івано-Франківської області. 01 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру». Проте рішенням ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області позивачу відмовлено у призначенні пенсії у звязку з тим, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015року № 213-VIII, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Таке рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивач вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його конституційні права. Позивач зазначає, що з 2001 року по 2011 рік під час його роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури діяли гарантії пенсійного забезпечення для працівників прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині чинним Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII. Так, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. На теперішній час діяльність органів прокуратури та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відповідно до статті 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, при цьому частиною першою статті 86 наведеного Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років. Тому, за твердженням позивача, Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII суттєво погіршує його становище та обмежує в реалізації соціальних гарантій, на які він розраховував, працюючи в органах прокуратури та які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, оскільки для призначення пенсії за вислугу років відповідно до частини першої статті 86 Закону від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, йому станом на вересень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Також позивач вказує, що Закон від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII призводить до звуження змісту і обсягу його прав та фактично спрямований на погіршення рівню життя та позбавлення наданих державою раніше гарантій щодо матеріального пенсійного забезпечення його, як працівника прокуратури, який має вислугу років понад 20 років, з яких більше 18 років присвятив службі державі на посадах прокурора, із значним перебільшенням встановленого Законом від 05 листопада 1991 року № 1789-XII мінімуму такої служби, визначену в 10 років. Крім того, відповідачем відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років із посиланням на пункт 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону від 02 березня 2015 року № 213-VIII. За таких обставин позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII в редакції, що діяла до липня 2011 року, оскільки зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного Суду України та нормами міжнародного права. За таких обставин позивач просить визнати відмову ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення за № 2890/03 від 13 вересня 2016 року, визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи 21 рік 11 місяців, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 11 місяців, зобовязати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за вислугою років у розмірі 90 % від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 12 984,05 грн., відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року № 18-442 вих-16 про розмір місячного заробітку, починаючи з 01 вересня 2016 року.

У судове засідання позивач не зявився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, підстав для здійснення розрахунку та призначення пенсії позивачу з 01 вересня 2016 року на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від середнього заробітку без обмежень граничного розміру на підставі наданих документів та довідки, виданої прокуратурою Івано-Франківської області, немає. Також зазначила, що відповідач не порушував прав, свобод та інтересів позивача, а діяв лише на підставі норм чинного законодавства України, тому підстав для задоволення позову немає.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

01 вересня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся з заявою до ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про призначення пенсії (а.с. 11, 54).

13 вересня 2016 року ОСОБА_3 отримав лист про відмову у призначенні пенсії (а.с. 12-13).

31 серпня 2016 року прокуратурою Івано-Франківської області позивачу видана довідка про заробітну плату (а.с. 14).

На момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складає 21 рік 11 місяців, з яких 18 років 11 місяців на посадах прокурорів і слідчих прокуратури, про що свідчить трудова книжка (а.с. 15-21).

Позивач закінчив у 1998 року Прикарпатський університет імені ОСОБА_5 і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста (а.с. 22).

ОСОБА_3 з 24 травня 1985 року по 04 червня 1987 року проходив строкову військову службу (а.с. 27).

Згідно постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача про відмову щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», зобовязання призначити пенсію за вислугу років з 24 вересня 2013 року відмовлено (а.с. 28-29).

ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську проведений розрахунок стажу позивача (а.с. 55, 72).

Протоколом № 5611 від 09 вересня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії (а.с. 56).

17 листопада 2016 року позивач звернувся з листом до ОСОБА_4 Пенсійного Фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, на який отримав відповідь з відмовою у призначенні пенсії (а.с. 73-74).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2016 року розяснено постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року, зазначивши, що до спеціального стажу роботи за вислугою років повинен бути врахований період роботи ОСОБА_3 з 02 червня 1995 року по 02 лютого 1996 року на посаді в.о. заступника завідувача відділу звернень громадян ОСОБА_6 облвиконкому та з 02 лютого 1996 року по 31 травня 1996 року юрисконсультом управління охорони здоровя облдержадміністрації (а.с. 75-76).

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності з положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частин першої-третьої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На момент звернення про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відповідно до статті 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Разом з тим, частиною першою статті 86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до частини першої статті 86 Закону від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII позивачу станом на вересень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

У той же час до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції 2001 року), право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Таким чином, з 2001 року по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених чинним Законом.

Чинний на сьогодні Закон від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII суттєво погіршує становище позивача та обмежує його в реалізації законних прав та інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05 листопада 1991 року №1789-XII, та на які він розраховував, працюючи в органах прокуратури.

Отже, Закон від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII значно обмежує права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує матеріальне становище позивача та рівень життя.

За таких обставин, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05 липня 1991 року № 1789-XII в редакції, які діяла до липня 2011 року.

Зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного Суду України та нормами міжнародного права.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії,суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

З цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (пункт 5.2. мотивувальної частини рішення), від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010 (пункт 3.1. мотивувальної частини рішення), від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 (пункт 4 мотивувальної частини рішення), від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 ( пункти 3.1 та 4 мотивувальної частини рішення).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

При внесенні змін до законів законодавець повинен додержуватись верховенства права, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, як це гарантовано статтею 22 Конституції України.

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, в абзаці шостому пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення… розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України у рішенні N 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

У рішенні від 20 березня 2002 N 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей (пункт 3 мотивувальної частини рішення).

Суд погоджується з позицією позивача, що служба в правоохоронних органах, зокрема, прокуратурі, передбачає ряд специфічних вимог до працівників, що дістали своє відображення у законодавстві.

До набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII та Кримінальним процесуальним кодексом України від 13 березня 2012 року за попереднім законодавством обсяг повноважень прокурора був значно ширшим, а отже й навантаження на прокурорів та слідчих було більш високим. Тому існуючим на той час законодавством враховувались екстремальні умови праці, пов'язані з ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Тому це справедливо компенсувалось наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічну позицію висловлено у мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99.

Крім того, відповідно до позиції Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законами, зокрема, Законом України «Про прокуратуру», є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) .

Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, рішення від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Усупереч викладеному, Законом від 08 липня 2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, яким внесено зміни до Закону «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, а потім до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, викладено такі положення, які суттєво звужують зміст і об'єм прав позивача на призначення пенсії, кожного року збільшуючи необхідну вислугу років, що є несправедливим. Більше того, вказаний закон ставить у нерівні умови працівників органів прокуратури, які виконували однакові функціональні обов'язки в однакових умовах та в той же період часу. Як наслідок, прокурори, які працювали в органах прокуратури у той же період, що і позивач, але звернулися за пенсією до 2011 року, опинилися в більш сприятливих умовах, хоча виконували однакові функції та мали рівнозначні навантаження і обмеження, пов'язані з виконанням прокурорських функцій тощо.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «ОСОБА_7 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року), «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року), «Федоренко проти України» ( Fedorenko vs. Ukraine, № 25921/02, рішення від 01 червня 2006 року) Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме: в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення Європейського суду з прав людини від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany").

Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики Європейського суду з прав людини, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям пізнішого закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 рішення Конституційного Суду України N 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати звуження прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-УІІ значно звужено обсяг права позивача на соціальний захист як прокурора, встановлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Фактично наведеним Законом встановлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугою років із посиланням на пункт 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі (№ 1-8/2016) за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнані неконституційними положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

До розгляду Конституційним Судом України вищенаведеного конституційного подання Верховного Суду України, пункт 5 Прикінцевих положень Закону від 02 березня 2015 року № 213-VIII був викладений у редакції, відповідно до якої за умовою неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, передбачалось скасування з 1 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про прокуратуру» та інших спеціальних законів.

Частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі (№ 1-8/2016), суд вважає можливим до спірних правовідносин застосувати аналогію закону та права.

На підставі викладеного, суд вважає, що відповідач протиправно відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, так як відповідно до поданих документів, загальний стаж роботи для вислуги років у нього склав 21 рік 11 місяців, з яких стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 18 років 11 місяців.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12 липня 2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Судом встановлено, що стаж роботи позивача на посадах прокурора складає 18 років 11 місяців (з 01 жовтня 1997 року по 31 серпня 2016 року), що не оспорюється представником відповідача.

До цього стажу додається: з 24 травня 1985 року по 04 червня 1987 року - строкова військова служба, з 02 червня 1995 року по 02 лютого 1996 року робота на посаді в.о. заступника завідувача відділу звернень громадян ОСОБА_6 облвиконкому, з 02 лютого 1996 року по 31 травня 1996 року робота на посаді юрисконсульта управління охорони здоровя облдержадміністрації.

Таким чином, загальний стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років складає 21 рік 11 місяців, з яких 18 років 11 місяців - стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури.

Відповідно до частини другої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини,вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною тринадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року № 518-442 вих 16 заробітна плата позивача складає: оклад 1 996,00 грн., класний чин - 135 грн., вислуга років 598,80 грн. (30 %). Інші виплати, які передбачені законодавством:

1) 66 497,28 х 1,29 = 85781,49 грн.

2) 296 573,19 х 1,24 = 367 750,76 грн.

3) 47 426,98 х 1,28 = 60 706,53 грн.

4) 18 277,78 х 1,23 = 22 481,67 грн.

5) 69 963,58 грн.

6) 8 570,88 грн.

Разом: (85781,49 + 367 750,76 + 60 706,53 + 22 481,67 + 69 963,58 + 8 570,88) : 60 = 10 254,25 грн.

Усього: 1 996,00 (посадовий оклад) +135 (надбавка за класний чин) + 598,80 (надбавка за вислугу років) + 10 254,25 (сума інших виплат) = 12 984,05 грн.

Таким чином, сума заробітної плати позивача для нарахування пенсії у межах максимальної становить 12 984,05 грн.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень статті 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд враховує, що згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, а згідно статті 17 наведеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини за результатами розглянутих певних справ зробив висновок, що законні очікування заявників підлягають правовому захисту наряду з майновими правами та правом власності. (справи: Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року; Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року; Федоренко проти України №25921/02, рішення від 01 червня 2006 року).

У даному випадку очікування позивача на соціальні гарантії та матеріальне пенсійне забезпечення, що ґрунтувались на приписах Закону, якій мав чинність під час його роботи в органах прокуратури строком більш ніж 10 років, суд вважає законними, а отже такими, що підлягають судовому захисту у разі їх невизнання іншими особами.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зобов'язання ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області зарахувати для призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи 21 рік 11 місяців, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 11 місяців, та зобов'язання призначити, нарахувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років у розмірі 90 відсотків від місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії згідно довідки прокуратури Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року № 18-422 вих-16, починаючи з 01 вересня 2016 року, підлягають задоволенню.

У задоволенні вимоги про скасування рішення за № 2890/03 від 13 вересня 2016 року слід відмовити, оскільки дане рішення є лише відповіддю на звернення позивача.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позову позивачем був сплачений судовий збір на загальну суму 1 653,60 грн. (а.с. 1), тому судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 6-14, 71, 86, 94, 158-163, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язати ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області зарахувати для призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи 21 рік 11 місяців, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 11 місяців.

Зобов'язати ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за вислугу років у розмірі 90 відсотків від місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії згідно довідки прокуратури Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року № 18-422 вих-16, починаючи з 01 вересня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1 653,60 грн. (одна тисяча шістсот пятдесят три грн. 60 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а у випадку застосування частини третьої статті 160Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Вступна та резолютивна частини постанови складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 09 грудня 2016 року.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко