Справа № 336/7240/16-а
Суддя: Артемова Л. Г.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/7240/16-а,
пр.№2-а/336/360/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Артемової Л.Г., при секретарі Аксьоновій О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя (далі Управління) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, про зобовязання відповідача обчислити, призначити та виплачувати позивачу з 10 листопада 2016 року пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції закону від 15.01.2011) у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він 10.11.2016р. звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, надавши всі необхідні документи. Управління своїм рішенням від 15.11.2016р. №145 відмовило у задоволенні заяви, посилаючись на те, що у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014р., який набрав чинності 15.07.2015 р. у позивача відсутній необхідний стаж за вислугу років (23 роки), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Позивач вважає таку відмову неправомірною, оскільки на день звернення до Управління його загальний стаж роботи складав 20 років 00 місяців 10 днів, що є достатнім для обчислення та призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції закону від 15.01.2011 р.).

Представник позивача ОСОБА_2 згідно з заявою, вх.№2 від 09.12.2016 року. позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без участі позивача та без її участі.

Представник відповідача надіслав свої письмові заперечення, вх. № від 09.12.2016 року, за змістом яких проти позову заперечував, посилаючись на те, що загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури становить 20 років 00 місяців 10 днів, а, отже, правові підстави для призначення позивачу пенсії за віком відсутні, оскільки відсутній необхідний стаж за вислугу років (23 роки), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 згідно з заявою, вх.№ від 12.12.2016 року, просить розглянути справу за його відсутності.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами, тому фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши позовну заяви із доданими документами та матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працює на посаді начальника відділу підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Запорізької області. 19.09.2016р. позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року. До заяви позивачем було додано копію паспорту, копію диплома, копію ідентифікаційного номера, довідку про заробітну плату від 25.10.2016р. №18-854вих.-16, довідку про складові заробітної плати від 25.10.2016р. 18-854вих.-16 (за період з вересня 2011 року по жовтень 2016 року включно), довідку про стаж роботи від 31.10.2016р. №11-669вих-16, видані прокуратурою Запорізької області.

За даними диплома серії АР №11167433 від 30.06.1999 року та трудової книжки серії АС №018582, заведеної 29.09.1999 року, ОСОБА_1 у період з 01.09.1994 року по 30.06.1999 року навчався на юридичному факультеті Запорізького національного університету. У період з 14.12.1998 року по 31.10.2016 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України та мав безперервний стаж роботи 17 років 10 місяців 18 днів.

Таким чином, на момент звернення позивача до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років його загальний стаж роботи в органах прокуратури становив 20 років 00 місяці 10 днів, з них: 02 роки 04 місяці 29 днів половина строку навчання в вузі; 17 років 10 місяців 18 днів робота на прокурорсько-слідчих посадах, що підтверджується даними трудової книжки позивача, довідкою про стаж роботи №11-669вих-16 від 31.10.2016р., виданою прокуратурою Запорізької області, та визнається відповідачем.

У призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» позивачу було відмовлено, про що Управлінням 15.11.2016 за № 145 прийняте відповідне рішення, посилаючись на те, що у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014р., який набрав чинності 15.07.2015р. у позивача відсутній необхідний стаж за вислугу років (23 роки), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Перевіряючи правомірність вказаних дій Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя відповідно до вимог ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів визначено статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі Закон №1789-ХІІ), редакція якої змінювалася.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (14 грудня 1998 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, ст. 50-1 якого передбачала, що працівники прокуратури, яким присвоєно класні чини, зі стажем роботи в органах прокуратури 20 років і більше мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Частиною 1 ст. 50-1 Закону №1789-XII (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001 р., яка була чинною станом на 15.01.2011 р.) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону №1789-XII розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Аналізуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-XII (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001 р.) позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

Прийняттям змін до редакції ч.1, ч.2 ст. 50-1 Закону №1789-XII на підставі Закону №3668-VІ від 08.07.2011р., Законів №1166-VII від 27.03.2014р., №76-VIII від 28.12.2014р., було звужено обсяг досягнутих соціальних гарантій працівників прокуратури, зокрема, збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зменшено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права, що є звуженням прав позивача в розумінні ОСОБА_4 України.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_4 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_4 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 ОСОБА_4 України врегульовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст. 64 ОСОБА_4 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України.

За приписами ст. 21, 22 ОСОБА_4 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_5 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою ОСОБА_4 України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_4 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення КСУ від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_5 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, насамперед, тим, що служба у таких органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення КСУ № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року ОСОБА_5 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 ОСОБА_4 України, ОСОБА_5 Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_5 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_5 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_5 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.), з 20 до 23 років, що є звуженням прав позивача в розумінні ОСОБА_4 України.

Ч.Ч.1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що з урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури, відповідач повинен був призначити позивачу пенсію у розмірі 90 відсотків від суми місячного чинн ого заробітку. Оскільки позивач звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії 10.11.2016р., то пенсія підлягає призначенню та виплаті саме з цієї дати, із видачею пенсійного посвідчення позивачу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач за час провадження справи в суді не довів правомірності своїх дій з приводу відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись 2, 9, 11-12, 41, 69-71, 94, 102, 122, 159-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років рішенням № 145 від 15.11.2016 року у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001 р.).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 з 10 листопада 2016 року пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001 р.) у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, та проводити виплати з 10 листопада 2016 року, видати пенсійне посвідчення ОСОБА_1.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя, із одночасним надісланням особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Л.Г.Артемова