Справа № 591/5415/16-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 р. Справа № 591/5415/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 31.10.2016р. по справі № 591/5415/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі по тексту - Департамент, відповідач), в якому просив суд зобов'язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених коштів, у сумі 4730 грн. 00 коп.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 31.10.2016 року по справі № 591/5415/16-а, прийнятою в порядку скороченого провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради при нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня, гарантованої ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік.

Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити перерахунок ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік з розміру п'яти мінімальних пенсій за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та провести відповідні виплати з урахуванням сплаченої суми допомоги.

Відмовлено у задоволенні позову у іншій частині за необґрунтованістю.

Стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати в сумі 551 гривня 20 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 31.10.2016 року по справі № 591/5415/16-а, прийняти рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідно до п.26 розділу VІ «Прикінцевих положень» Бюджетного кодексу України норми і положення ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетних фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Отже, беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» виплата позивача щорічної разової грошової допомоги правомірно здійснена в розмірі 920 грн. З урахуванням дії законів у часі за принципом пріоритету тієї норми, що прийнята пізніше, до спірних відносин в першу чергу підлягає застосуванню вищевказана норма Бюджетного кодексу України, а не ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як помилково зазначив суд першої інстанції. Крім того, вказує, що відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України Департамент має можливість перераховувати допомогу лише в тих розмірах, які доведені йому розпорядниками коштів вищого рівня, а тому відповідач не має можливості виплатити позивачу допомогу в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки такі кошти не передбачені у місцевому і державному бюджетах та не виділені Департаменту. Виплата позивачеві разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141, відповідає висновкам Конституційного Суду України, викладеним у рішеннях від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, від 25.01.2012 року, та Європейського Суду з прав людини, викладеному у рішенні по справі «Великода проти України». З огляду на викладене, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про перерахунок вказаної допомоги за 2016 рік. Крім того, вказав, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ухвали суду від 19.10.2016 року, а відтак, відсутні підстави для стягнення з Департаменту судових витрат в сумі 551,20 грн.

З огляду на приписи ч.8 ст.183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 07 травня 2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.6).

Відповідачем у квітні 2016 року була виплачена позивачу разова грошова допомога до 5 травня у розмірі 920 грн., тобто у розмірі, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 2 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Не погодившись з діями відповідача щодо виплати вказаної допомоги в розмірі меншому за передбачений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про зобов'язання Департаменту провести перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому вказаним Законом - 5 мінімальних заробітних плат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що для визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в 2016 році учаснику бойових дій необхідно керуватись статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено розмір допомоги на рівні 5 мінімальних пенсій за віком, а не постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року. Отже, відповідач, виплативши в квітні 2016 року позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі, визначеному вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України, діяв не у спосіб, що передбачений Законом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (в редакції згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008), щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 року, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вищенаведені положення Закону від 28.12.2014 року N 79-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

В межах реалізації наданих повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 02.03.2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до п.1 цієї постанови з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у такому розмірі: учасникам бойових дій - 920 гривень (п. 1 1.1 Постанови).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини констатував, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

У цьому рішенні Європейським судом з прав людини також зазначено, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

А також, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням п.26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в даному випадку не є підставою вважати неправомірними дії Департаменту щодо виплати позивачеві щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016 рік.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем цілком обґрунтовано виплачена ОСОБА_1 щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік у розмірі, встановленому вищезазначеною постановою Кабінету Міністрів України - 920,00 грн.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що до спірних відносин повинні застосовуватись в першу чергу норми ч.5 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а не положення Бюджетного кодексу України в редакції Закону України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", враховуючи також наступне.

Закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України.

Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 р. по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та залишається чинною на час перебігу правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, при визначенні розміру щорічної разової допомоги до 5 травня, слід враховувати норми Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Таким чином, з урахуванням приписів наведених законів, виплата позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня повинна здійснюватись у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141, що і було зроблено відповідачем по справі.

З приводу посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року по справі №537/5837/14-а, в якій суд дійшов висновку, що при визначенні розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учаснику бойових дій необхідно керуватись частиною п'ятою статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою учаснику бойових дій передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, а не постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови Верховного Суду України, у справі, що розглядалася, спір виник з приводу виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік. А саме, вказана допомога була виплачена позивачеві в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», в той час як позивач вважав, що має право на отримання вказаної допомоги в розмірі, визначеному статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року - 5 мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 67 Прикінцевих положень Закону № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12-16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування за 2014 рік.

Разом з тим, Прикінцеві положення Закону № 719-VІІ було доповнено пунктом 67 лише з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VІІ від 31.07.2014 року, який набрав чинності 03.08.2014 року.

Отже, станом на час виплати позивачеві разової грошової допомоги за 2014 рік (квітень 2014 року) зазначена норма Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» чинності не набрала, що було враховано Верховним Судом України при прийнятті вищевказаної постанови.

З огляду на викладене, Верховний Суд України зазначив, що станом на час виплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги за 2014 рік одночасно діяли Закон № 3551-ХІІ та постанова Кабміну від 16.04.2014 року № 102, та дійшов висновку, що з урахуванням принципу законності, виходячи із визначених у ч.4 ст.9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році слід застосовувати не постанову № 102, а Закон № 3551-ХІІ, який має вищу юридичну силу.

Разом з цим, у спірних відносинах зміни до Бюджетного кодексу України, якими надано Кабінету Міністрів України право визначати розмір виплат, передбачених ст.12 Закону № 3551-ХІІ, що були внесені Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", набрали чинності з 01.01.2015 року, а тому при визначенні розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році слід керуватися постановою Кабміну № 141 від 02.03.2016 року.

Крім того, висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10 лютого 2016 року по справі №537/5837/14-а, стосується виплати разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік, а не за 2016 рік, що з урахуванням внесення змін до законодавства з регулювання цього питання, не може бути прийнятний для вирішення даного спору.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 920,00 грн., встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Бюджетним кодексом України, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання Департаменту здійснити позивачеві перерахунок вказаної допомоги задоволенню не підлягають.

Крім того, слід відмітити, що відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Слід відмітити, що позивач в силу п.13 ч.1 ст.5 Закону України звільнений від сплати судового збору, і не сплачував його під час подання позову, отримав правову допомогу безоплатно, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту судових витрат в розмірі 551,20 грн.

У відповідності до ст.202 КАС України порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.2 ст.205 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може прийняти нову постанову, якою суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Зарічного районного суду м. Суми від 31.10.2016 року по справі № 591/5415/16-а підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 31.10.2016р. по справі № 591/5415/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає в силу приписів ч.10 ст.183-2 КАС України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Дюкарєва С.В. Жигилій С.П.