Справа № 806/3592/14
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м. Київ К/800/44046/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Донець О.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, третя особа - ОСОБА_3, про визнання дії протиправними, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати протиправними дії відповідача щодо виготовлення свідоцтва про право власності від 11 березня 2010 року та надання витягу з Реєстру прав власності від 26 березня 2010 року № 25805614 на частину житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3

Позов мотивований незаконністю виготовлення та видачі відповідачем свідоцтва про право власності та витягу з Реєстру прав власності громадянці ОСОБА_3 на її частку у житловому будинку за АДРЕСА_1.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивачка, з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11 березня 2010 року

№ 187 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна», серед іншого, оформлено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з допоміжними господарськими спорудами в розмірі 33/100 ідеальної частки будинку АДРЕСА_1.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими спорудами ОСОБА_3 здійснена на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 березня 2010 року серії НОМЕР_1, яке видане на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради.

У свою чергу, позивачка є співвласником названого домоволодіння (будинку АДРЕСА_1) та вважає, що спірні дії відповідача щодо виготовлення та видачі свідоцтва про право власності та витягу з Реєстру прав власності громадянці ОСОБА_3 на належну останній частину домоволодіння з самовільно побудованими господарськими будівлями є незаконними, адже, за твердженням позивачки, такі спричиняють перешкоди щодо обслуговування належних їй будівель, тим самим порушуючи її права.

Викладене стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірні дії відповідача щодо виготовлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно та надання витягу з Реєстру прав власності є такими, що вчинені у межах наданих йому повноважень, на підставі законодавства, чинного на момент такої реєстрації.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею

220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Стаття 19 цього Закону серед документів, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно та є підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно, визначає акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень названого Закону до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

На час виникнення спірних правовідносин порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, відповідно до пункту 1.3 якого державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ (пункт 1.4 Положення).

Відповідно до абзаців першого та другого підпункту «а» пункту 6.1 Положення оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ (пункт 6.2 Положення).

Аналіз викладених обставин справи та норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо правомірності оскаржуваних дій відповідача.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій надана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Слід зазначити, що за приписам частин першої та другої статті 2

Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері

публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається наявність тривалого цивільно-правового спору, пов'язаного з названим домоволодінням. Такий спір повинен вирішуватись у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, а не шляхом оскарження дій (рішень, бездіяльності) суб'єктів владних повноважень, штучно переносячи приватноправовий спір у площину публічно-правових правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: