Справа № 810/1942/16
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1942/16 Головуючий у 1-й інстанції: Басай О.В.
Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Бєлової Л.В..,

за участю секретаря Шутовської І Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління Національної поліції у Київській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в Київський окружний адміністративний суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління Національної поліції у Київській області, в якому просив:

скасувати наказ МВС України №440 о/с від 15.04.2016 як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства;

поновити майора міліції ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення Управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки) або ж на іншій рівнозначній посаді відповідно до норм Закону України "Про Національну поліцію" з 06 листопада 2015 року;

стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07 листопада 2015 року;

стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду вмотивовано тим, що оскільки питання подальшого проходження позивачем в органах національної поліції не було вирішено, відповідач при винесенні оскаржуваного наказу діяв у відповідності до вимог законодавства.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити. На думку апелянта оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника позивача та представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, якщо встановить невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.01.2015 №36 на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, а наказом від 20.01.2015 № 73 о/с ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, починаючи з 22.01.2015. Даний наказ був оскаржений позивачем.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 810/458/15, скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року, позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди задоволено частково, а саме:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 17.01.2015 №36 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 20.01.2015 №73о/с про звільнення позивача за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

поновлено майора міліції ОСОБА_2 (М-027592) на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки) починаючи з 22 січня 2015 року;

зобов'язано виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 23 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року включно в розмірі 30 586,50 грн.(а.с. 25-28).

На виконання вищевказаної постанови тільки 14 квітня 2016 року Міністерством внутрішніх справ України було винесено наказ № 436 о/с, яким:

скасовано наказ МВС № 36 від 17.01.2015 в частині накладення на майора міліції ОСОБА_2, оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

скасовано наказ № 73 о/с від 20.01.2015 про звільнення майора міліції ОСОБА_2, оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

поновлено майора міліції ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки), починаючи з 22 січня 2015 року (а.с. 15). Однак наступного дня, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 квітня 2016 року № 440 о/с, позивача було звільнено з 06.11.2015 через скорочення штатів (а.с. 14).

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного наказу відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано як юридичну особу публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п. 1 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» - цей закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Пунктом 5 визначено, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9-11 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень даного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що працівники міліції впродовж трьох місяців з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» мали право виявити своє бажання проходити службу у поліції та за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом могли бути прийняті на службу до поліції, шляхом видання відповідних наказів.

Закон України «Про Національну поліцію» був опублікований у газеті «Голос України» (№ 141-142) від 06.08.2015.

Колегія суддів звертає увагу, що на момент опублікування зазначеного закону, позивач згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 17.01.2015 №36 був звільнений з лав МВС та оскаржував зазначений наказ в судовому порядку, разом з цим, поновлено на займаній посаді його було лише 25.11.2015 (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 810/458/15), тобто після тримісячного строку, визначеного Закон України «Про Національну поліцію» для подання відповідних заяв про проходження службу в поліції.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Зазначеною статтею Конституції громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно ст. 15-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, у тому числі, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Крім того, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, роботодавець зобов'язаний ознайомити такого працівника з наказом про звільнення та у день звільнення видати його копію. Крім того, рішення органу, який розглядає трудовий спір, про поновлення на роботі, у разі звільнення працівника без законної на те підстави, підлягає негайному виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Міністерства внутрішніх справ України з заявами щодо виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 (а.с. 22-23).

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 18 квітня 2016 року № 22/1/2-С-437 позивача повідомлено як про поновлення на роботі наказом № 436 о/с 14.04.2016 так і про звільнення з 06 листопада 2014 року наказом від 15.04.2016 № 440 о/с.

З вищенаведеного вбачається, що всупереч вимог законодавства, Міністерство внутрішніх справ України в негайному порядку не виконало постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015, що в день ухвалення набрала законної сили та не поновило позивача на займаній до звільнення посаді, в день прийняття зазначеного судового рішення. Натомість відповідний наказ Міністерством внутрішніх справ України було видано більш ніж через 4 місяці після набрання законної сили зазначеним судовим рішенням.

Оскільки позивач був звільнений 15 квітня 2016 року (не знаючи про своє поновлення 14 квітня 2016 року), на думку колегії суддів позивач фактично був позбавлений можливості на реалізацію свого волевиявлення щодо служби в національній поліції. Всупереч вимог трудового законодавства позивача не було ознайомлено з наказом про поновлення №436 та наказом про звільнення №440. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача обгрунтовані пояснення не надали та не спростували дані факти.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного наказу Міністерства внутрішніх справ України від 15 квітня 2016 року № 440 о/с та необхідності поновлення ОСОБА_2 на посаді, з якої його було незаконно звільнено з 06 листопада 2015 року.

Згідно ст. 71 КАСУ України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вимог зазначеної статті відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Також, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ст.. 235 КЗпП України).

Статтею 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача враховує, що середній заробіток за період вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 25 листопада 2015 року вже був виплачений позивачу на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року у справі № 810/458/15, про що зазначає і сам позивач в апеляційній скарзі.

Таким чином, на думку колегії суддів, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 листопада 2015 року по 06 грудня 2016 року, тобто за 259 робочих днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до пунктів 5 та 8 зазначеного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством,

календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки про заробітну плату від 31.05.2016 № 341, виданої Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління МВС України, заробітна плата позивач за два місяці, що передували звільненню складає 6 478 грн. 20 коп. (вересень - 3 186 грн. + жовтень - 3 292 грн. 20 коп.), кількість робочих днів за цей період - 43 (вересень - 22 дні + жовтень - 21 день), таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, що береться для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 150 грн. 66 коп. (6 478 грн. 20 коп.: 43 дні).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.11.2015 по 06.12.2016 у розмірі 39 020 грн. 94 коп. (150 грн. 66 коп. (середньоденна заробітна плата) * 259 (кількість робочих днів)).

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., виходячи з такого.

Так, поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Позивачем на надано суду належних доказів його моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачами, а також доказів наявності завданої йому моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нової постанови, про часткове

задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 202, 205, 206, 212 та 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління Національної поліції у Київській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди-задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 15.04.2016 № 440 о/с в частині звільнення з 06 листопада 2015 року з запас Збройних Сил за пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_2.

Поновити майора міліції ОСОБА_2 з 06 листопада 2015 року на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки).

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 листопада 2015 року по 06 грудня 2016 року у розмірі 39 020 (тридцять дев'ять тисяч двадцять гривень) грн. 94 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 з 06 листопада 2015 року на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативного забезпечення управління внутрішньої безпеки в Київській області (підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки) та виплати на користь ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах стягнення за один місяць, допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 12 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Аліменко В.О.

Бєлова Л.В.