Справа № 813/231/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Справа № 876/7158/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ТзОВ «Торгово-промислова компанія» звернулося в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог просило скасувати податкове повідомлення-рішення за формою «Р» № НОМЕР_1 від 02.09.2015, яким товариству було збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість на суму 221 616 грн, в тому числі 147 744 грн за основним платежем та 73 872 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 позов було задоволено повністю.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Галицька ОДПІ ГУ ДФС в Львівській області подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що актом перевірки позивача зафіксовано, що у ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» (контрагент позивача) відсутні власні офісні виробничі приміщення, земельні ділянки та основні засоби, ланцюг постачання прокату оцинкованого 0,45мм від ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» до позивача не веде до виробника вказаних товарно-матеріальних цінностей. Крім того, серед постачальників вказаного контрагента відсутні такі, які б реєстрували податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних з номенклатурою : прокат оцинкований 0,45 мм. Таким чином, за результатами перевірки встановлено, що операції із придбання мали нереальний товарний характер, товар не перевозився і не зберігався, відповідно до наданих до перевірки документів немає можливості встановити розмір витрат, особу, яка понесла витрати по наданню транспортних послуг, можливість здійснення таких операцій. Зважаючи на такі обставини, вважає, що аргументи викладені в позовній заяві не спростовують встановлених порушень, рішення контролюючого органу є правомірним та відповідає чинному податковому законодавству. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову у задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що в період з 14.07.2015 по 20.07.2015 ДПІ у Сихівському районі м. Львова було проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТзОВ «Торгово-промислова компанія» з питань достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів до бюджету при здійсненні взаєморозрахунків із ТзОВ «Кіілто-Клей» за грудень 2014 року та січень 2015 року, ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2 груп» за січень 2015 року, ТзОВ «Северсталь Дистрибуція» за лютий 2015 року, ТзОВ «Дінаріс Індастрі» за лютий 2015 року, ТзОВ «Проектно-будівена компанія «Просопонбуд» за березень 2015 року, за результатами якої складено акт № 744/13-50-22-04-11/13816938 від 24.07.2015.

За результатами проведеної перевірки, контролюючим органом було встановлено порушення вимог п.33.1, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню на загальну суму 147 744 грн.

На підставі вказаного акта було винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 02.09.2015, яким ТзОВ «Торгово-промислова компанія» збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість на суму 221 616 грн, в тому числі 147 744 грн за основним платежем та 73 872 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись із вказаними податковим повідомленням-рішенням, ТзОВ «Торгово-промислова компанія» було подано скаргу від 14.12.2015 Державній фіскальній службі України.

Рішенням № 27758/6/99-99-10-01-01-25 від 28.12.2015 Державна фіскальна служба України податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 02.09.2015 залишила без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що господарські зобов'язання між позивачем та його контрагентами вчинені з метою, не суперечною інтересам держави та суспільства та були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення за істотними умовами договору однією із сторін також не надано, спір між сторонами щодо недійсності договору відсутній. Разом з тим, при дослідженні факту здійснення господарських операцій повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового органу. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним зясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до положень п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 цього Кодексу, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з : а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

При цьому, про відсутність факту здійснення господарської операції та необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності через відсутність управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування лише тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Тобто, відсутність фізичних, технічних та технологічних можливостей певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції: наявність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень як платника, так і контрагента, які б свідчили про наявність товарного характеру операцій, унеможливлюють висновок щодо реальності придбанням товарів (робіт, послуг), фактичного та обґрунтованого понесення позивачем витрат з їх придбання, наявності правових та фактичних підстав для віднесення сум до складу податкового кредиту.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів мири ходить до висновку, що позивачем надано до перевірки первинні документи бухгалтерського обліку, які є формально складеними, однак не підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки неможливо встановити наявність відповідних трудових ресурсів (персоналу) та основних фондів, матеріальних ресурсів для виконання робіт, визначених у договорі.

З матеріалів справи видно, що ТзОВ «Торгово-промислова компанія» до перевірки було представлено договір поставки товарів № 1501001 від 21.01.2015, який укладений з ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2», відповідно до якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцю певний товар, а покупець зобовязується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах договору.

Згідно п.п.1.2, 1.3 цього Договору, Предметом поставки є прокат металевий відповідно до специфікацій до даного договору. Документи на товар, які постачальник повинен передати покупцю : видаткові накладні, податкові накладні, копії сертифікатів відповідності у випадках, коли певний товар підлягає обовязковій сертифікації, гарантійні зобовязання товаровиробника, у разі їх надання.

Пунктом 2.1 цього Договору передбачено, що загальна кількість товару, що має бути поставлений, зазначається в специфікації, яка складається на підставі замовлення покупця та додається до договору.

Крім того, у пункті 6.5 Договору, сторони погодили, що замовлення направляється постачальнику факсимільним засобом звязку з подальшим обміном оригіналами, до моменту обміну оригіналами факсимільна копія має силу оригіналу.

Проте, позивачем не було надано як контролюючому органу, так і суду належні та допустимі докази на підтвердження направлення такого замовлення та формування на його підставі кількості товару, що має бути поставлений, яка зазначається у специфікації.

Згідно п.п.9.1-9.2 Договору, Поставка здійснюється на умовах СРТ склад покупця (відповідно до правил ІНКОТЕРМС в ред. 2000 року), якщо інше не обумовлено додатковою угодою сторін. Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару покупцю та отримання і підписання покупцем товаророзпорядчих документів.

Відповідно до п.п.13.1 Договору, здача і приймання товару здійснюється в пункті поставки.

На виконання умов договору ТзОВ «Торгово-промислова компанія» було отримано від ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» видаткові та податкові накладні, в яких відображено отримання від ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» прокату оцинкованого 0,45 на загальну суму 300 000 грн, в тому числі ПДВ 50 000 грн, проте, станом на 01.02.2015 рахується залишок прокату оцинкованого 0,45 мм. в кількості 17 361,11 кг оприбуткованого від контрагента по бухгалтерському рахунку 281 «Товари на складі» вартістю 250 000 грн.

Доставка товару від ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» до ТзОВ «Торгово-промислова компанія» проводилася покупцем (орендованим автомобілем), відповідно була надана товарно-транспортна накладна № 29.01./01 від 29.01.2015.

Однак, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної постанови залишив поза увагою те, що товарно-транспортній накладній не відображено надання транспортних послуг і хто являється перевізником, яку кількість перевозив водій вантажу, в товарно-транспортній накладній відсутня назва автопідприємства, яке надавало послуги з перевезення вантажу і на якій основі, а також не надано суду належних та допустимих доказів оплати послуг з перевезення вантажу перевізнику.

У пункті 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, зареєстрованого в Міністерстві України 20.02.1998 за № 128/2568 визначено терміни та поняття, наведені у цих Правилах, які вживаються в такому значенні.

Так, замовлення на перевезення вантажів - документ, який подає вантажовідправник перевізникові на доставляння обумовленої партії вантажів в узгоджені терміни.

Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення

вантажу та обліку виконаної роботи.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту перевезення вантажу та здійснення оплати за його доставку в порядку, визначеному Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що, аналіз даних податкової звітності та даних інформаційних систем свідчить про те, що на підприємстві ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» відсутні власні офісні приміщення, земельні ділянки та основні засоби для здійснення будь-якого виду діяльності. Платник податку мав лише намір одержати податкову вигоду виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту для інших субєктів підприємницької діяльності.

Отже, вищевикладене свідчить про штучне формування ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» податкового кредиту за перевіряємий період за рахунок придбання товарів, послуг у платників податків, по яких неможливо проведення перевірок з питання правових взаємовідносин з контрагентами та підтвердження сплати ПДВ по ланцюг постачання до виробника чи імпортера.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що факт поставки товару від ТзОВ «Кепітал ОСОБА_2» позивачу здійснений не з метою, яка випливає з його змісту, а з метою несплати відповідних сум податків, а тому вказані операції є безтоварними.

Водночас, з урахуванням наведених положень законодавства, колегія суддів зазначає, що за відсутності факту придбання послуг або в разі якщо придбані послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту та валових витрат, навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Враховуючи наведені вище положення законодавства та встановлені судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним та прийнятим у відповідності до норм податкового законодавства.

Відповідно до вимог ст.198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.160, 195,196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Галицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Львівській області задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року по справі № 813/231/16 скасувати та прийняти нову, якою в задоволені адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія" до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

ОСОБА_3

Повний текст постанови складений 13.12.2016.