Справа № 820/3749/16
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 р. Справа № 820/3749/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Дуа на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2016р. по справі № 820/3749/16

за позовом ОСОБА_1 Дуа

до Управління Державної міграційної служби України у Київській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 Дуа, звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача, Управління Державної міграційної служби України у Київській області, та просила скасувати рішення відповідача про скасування дозволу про імміграцію в Україну.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2015 року по справі № 820/3749/16 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 року по справі № 820/3749/16 позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідач вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 року по справі № 820/3749/16 прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши суддю-доповідача колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3, паспорт VNM № 1016710 від 20.07.2006 року, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, гуртожиток.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 60564 громадянки СРВ ОСОБА_1 Дуа, 12.10.2007 року громадянка ОСОБА_1 Дуа звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію у Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

В Україні у ОСОБА_1 Дуа народилися діти: ОСОБА_6 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ОСОБА_1 Зионг, ІНФОРМАЦІЯ_4, які набули громадянства України і вона разом з ними мешкає в Україні.

04.05.2016 року Начальником Управління Державної міграційної служби України в Київській області затверджено висновок «Про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_1 Дуа», згідно якого встановлено наступне.

До Управління Державної міграційної служби України в Київській області 30.03.2016 року надійшов запит з Державної міграційної служби України щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа.

У ході перевірки було встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_7 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1, 12.10.2007 року звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_6 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

08.11.2007 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії КВ № 13402/60564.

Перевіркою встановлено, що вказане рішення прийнято не на підставах, передбачених Законом України «Про імміграцію». Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, а зокрема батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Проте, неповнолітній ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено йому належність до громадянства України.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка недосягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Таким чином громадянка СРВ ОСОБА_1 Дуа не могла бути визнана як мати іммігранта.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону, для осіб, зазначених у п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже, у даному випадку вимога ст. 9 Закону взагалі виконана бути не може.

Зважаючи на те, що рішення про надання дозволу на імміграцію прийнято усупереч законодавства, керуючись п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» бажано за доцільне скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа, визнати недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання КВ № 13402/60564 від 08.11.2007 року.

Так, 04.05.2016 року Управлінням державної міграційної служби України в Київській області прийняте Рішення № 117 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданий 08.11.2007 року громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано порядку скасування дозволу на імміграцію.

Із врахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що висновок Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 04.05.2016 року, яким скасовано дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1, є законним та позовні вимоги щодо його скасування є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Висновки суду першої інстанції не можуть бути визнані обґрунтованими з наступних підстав.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регулюються Конституцією України, Законом України «Про імміграцію».

Положеннями ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних відносин, встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних відносин, імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію», орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання; особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення; якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Як передбачено п.п. 21-24 Порядку, провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Колегія суддів наголошує, що всупереч зазначеним вимогам, відповідачем не запрошено для надання відповідних пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається це питання, чим порушено процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для одержання позивачем 08.11.2007 року дозволу на імміграцію в Україну та отримання посвідки на постійне проживання стало те, що позивач є матірю іммігранта та її неповнолітня дитина ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (п. 6 ч. 2 ст.4 Закону України «Про імміграцію»). Копія рішення надсилається Держприкордонній службі.

Колегія суддів зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа було скасовано висновком Управління Державної міграційної служби України в Київській області.

При прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано, що фактична підстава для скасування позивачу дозволу на імміграцію, на яку посилається Управління Державної міграційної служби України в Київській області, існувала на момент первісного рішення про надання дозволу на імміграцію як батька іммігранта та на підставі якого позивач отримав дозвіл на імміграцію (а.с. 44).

Одночасно колегія суддів зазначає, що рішення про надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа та ОСОБА_6 ОСОБА_5 є похідними та повязаними між собою.

Зі змісту ст. 12 Закону України «Про імміграцію» вбачається, що дозвіл на імміграцію скасовується в тому числі у разі виявлення фактів його видання на підставі неправдивих відомостей. Як вбачається з матеріалів справи, дозвіл на імміграцію позивачу був виданий на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як матері іммігранта, яка отримала дозвіл на імміграцію та документована посвідкою на постійне проживання.

Колегія суддів зауважує, що позивач має двох дітей, народжених на території України. При цьому, він не позбавлений можливості після скасування йому дозволу на імміграцію подати документи для вирішення питання про надання такого дозволу на підставах, передбачених Законом України «Про імміграцію».

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність рішення відповідача від 04.05.2016 року щодо скасування дозволу на імміграцію громадянки СРВ ОСОБА_1 Дуа.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 року по справі № 820/3749/16 прийнята при невідповідності висновків суду обставинами справи та підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Дуа задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2016р. по справі № 820/3749/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 Дуа до Управління Державної міграційної служби України у Київській області про скасуваня рішення - задовольнити.

Скасувати рішення № 117 від 04.05.2016 року Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 08.11.2007 року ОСОБА_1 Дуа.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_8
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_9 ОСОБА_10
Повний текст постанови виготовлений 12.12.2016 р.