Справа № 820/3929/16
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 р.Справа № 820/3929/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Пянової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2016р. по справі № 820/3929/16

за позовом ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 Одіна Турсунбаєвна (далі - позивач, ОСОБА_1Т.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС України в Харківській області, відповідач 2), в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015р. №259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни - задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015р. №259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняте нове - про відмову в задоволенні позовних вимог, вважаючи, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, судом допущено неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Учасники адміністративного процесу повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 08.12.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 Одіна Турсунбаєвна звертається вдруге, до заяви наданий переклад національного паспорту, виданого 03.04.2015 року, терміном дії до 03.04.2025 року. Перша заява була подана 31 січня 2013 року. Відповідно до наказу № 17 від 31.01.2013р. її заяву було прийнято до розгляду. Наказом від 20.02.2013 року № 36 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення ДМС України від 10.06.2013р. № 347-13 ОСОБА_1 Одіні було відмовлено в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2013 року у справі №820/5507/13-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В подальшому, 28.12.2015 року ОСОБА_1 Одіна Турсунбаєвна повторно звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 28.12.2015р. №75 ГУ ДМС в Харківській області позивача повідомлено про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку із відсутністю умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі наказу ГУ ДМС в Харківській області від 28.12.2015 року № 259.

30.12.2015 року ОСОБА_1 Одіна Турсунбаєвна звернулась до ДМС України зі скаргою на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28.12.2015 року № 259 та просила зобовязати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 08.07.2016 року № 46 позивача поставлено до відома, що ДМС України прийнято рішення від 16.06.2016 року № 28-16 про залишення без розгляду скарги від 30.12.2015 року, у звязку з закінченням строків оскарження, передбачених законом.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідачів та прийнятими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з приписів ч. 2 ст. 11 КАС України та зауважив про їх обґрунтованість та підтвердження матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного вбачається, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю відповідних підстав, у тому випадку, якщо не змінились умови. Таким чином, якщо визначені умови змінились, у центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході розгляду справи встановлено, що наказом від 28.12.2015р. №259 ГУ ДМС у Харківській області відмовлено ОСОБА_1 Одіні Турсунбаєвні у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що відсутні умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

При цьому, пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", (в редакції, що була чинна на момент звернення позивача із заявою у січні 2013року) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №1251-VII від 13 травня 2014 року пункт 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" був викладений в новій редакції, та поняття "особа, що потребує додаткового захисту" було розширено і згідно нової редакції, такими особами можуть визнаватись також особи, які змушені були прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не можуть чи не бажають повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З наведеного вбачається, що умови, за яких може бути застосований п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" змінились у порівнянні із умовами, що були чинні на момент першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на час прийняття рішення 10.06.2013 року №347-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем не враховувалась при винесенні оскаржуваного рішення інформація про країну походження позивача та істотні зміни, які, на думку позивача, там відбулись.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015р. № 259 про відмову прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог з приводу скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16 колегія суддів зауважує на таке.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 16.06.2016 року № 28-16, скарга ОСОБА_1 від 30.12.2015 року на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28.12.2015 року № 259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вмотивовано тим, що вказана скарга подана після закінчення строків оскарження, передбачених законом, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. В п. 8.2 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

В свою чергу, частиною 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Таким чином, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що заявник наділений правом на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до субєкта владних повноважень, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту протягом 5 робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову, а центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту зобовязаний прийняти відповідне рішення протягом місяця, у разі продовження строків розгляду протягом трьох місяців.

Матеріалами справи підтверджено, що наказ ГУ ДМС України в Харківській області № 259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, датовано 28.12.2015 року, а скарга ОСОБА_1 на вказане рішення датована 30.12.2015 року, тобто в межах законодавчо встановленого строку.

ДМС України ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надано жодних доказів, які б підтверджували порушення позивачем строків подання скарги від 30.12.2015 року чи надіслання вказаної скарги після закінчення строків оскарження.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення за скаргою ОСОБА_1 від 30.12.2015 року прийнято ДМС України лише 16.06.2016 року, тобто поза межами встановленого законодавцем як місячного строку розгляду скарги заявника, так і трьохмісячного терміну розгляду такої скарги.

Не приймаються до уваги також і доводи апеляційної скарги про те, що 07.06.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС у Харківській області із письмовим клопотанням про залишення її скарги без розгляду, у зв'язку з переїздом на проживання до Туреччини, оскільки вказаний факт не впливає на необхідність розгляду скарги.

Окрім того, рішення ДМС України від 16.06.2016 року про залишення без розгляду скарги прийнято у зв'язку закінчення строків оскарження, а не на підставі вищезазначеного клопотання від 07.06.2016 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16 про залишення без розгляду скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно із законодавством України віднесено до повноважень Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та лежить поза компетенцією суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зауважує на той факт, що ані позивачем, ані відповідачами постанова суду в цій частині в апеляційному порядку оскаржена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В свою чергу, для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Одіни Турсунбаєвни про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2016р. по справі № 820/3929/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 13.12.2016 р.