Справа № 800/123/14
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
16 листопада 2016 року П/800/123/14
судді Вищого адміністративного суду України Загороднього А.Ф. стосовно рішення Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, про визнання протиправним та скасування постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року № 775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» в частині висновку про порушення ним присяги судді; доручення Генеральній прокуратурі України порушити кримінальне провадження по факту прийняття рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2010 і притягнення його до відповідальності; рекомендації Раді суддів України у триденний строк скликати позачерговий з'їзд суддів України, на якому розглянути питання звільнення за порушення присяги суддів Конституційного Суду України, які були призначені з'їздом суддів України.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Мотивуючи зазначену постанову, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила, що Верховна Рада України мала право дати власну оцінку Рішенню Конституційного Суду України № 20-рп/2010, крім того, рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховна Рада України не приймала, а лише запропонувала розглянути це питання органу, який призначив його на посаду. При цьому, колегія вказала, що при прийнятті постанови не порушені права позивача.
На мій погляд, ухвалюючи рішення, колегія суддів Вищого адміністративного суду України мала врахувати наступне.
Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та зумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність незалежність судової влади.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до положень частини другої статті 85 та частини другої статті 19 Конституції України, Верховна Рада України здійснює лише ті повноваження, які віднесені до її відання.
Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, і як орган народного представництва уповноважений здійснювати парламентський контроль у межах, визначених Конституцією України (пункт 33 частини першої етапі 85), зокрема і через створювані ним спеціальні органи, передбачені Основним Законом України.
Верховна Рада України може звертатися до Генерального прокурора України, органів прокуратури з питань, віднесених до її розгляду, зокрема стосовно тих, що становлять суспільний інтерес і для розслідування яких Верховною Радою України створюються тимчасові слідчі комісії. Як і звернення інших органів державної влади, вони не повинні мати імперативного характеру.
Однак, використавши формулювання «Генеральній прокуратурі України порушити кримінальне провадження по факту», Верховна Рада України діяла з перевищенням своїх конституційних повноважень, оскільки в імперативному порядку надала вказівку Генеральній прокуратурі України порушити кримінальне провадження, фактично діючи як керівний орган державної влади щодо Генеральної прокуратури України, який дає вказівки підпорядкованому органові.
Тоді як, згідно правової позиції сформульованої у Рішенні Конституційного Суду України від 11 квітня 2000 року № 4-рп/2000, Конституція України безпосередньо не передбачає серед повноважень Верховної Ради України здійснення нею контролю за діяльністю прокуратури, тобто, Верховна Рада України не має конституційних повноважень щодо дачі вказівок органам прокуратури.
Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України та пункту 5 частини першої статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» суддя Конституційного Суду України звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема, у разі порушення суддею присяги.
Порядок звільнення суддів Конституційного Суду України встановлений Конституцією України, Законом України «Про Конституційний Суд України» та Регламентом Верховної Ради України, що гарантує їх незалежність і недоторканність. При цьому, іншого порядку звільнення суддів Конституційного Суду, законодавством України непередбачено.
Предметом розгляду даної справи є перевірка судом оскаржуваної постанови Верховної Ради України на відповідність її нормам закону та процедурі прийняття. Оскаржувана постанова прийнята Верховною Радою України з мотивів порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді, в той час, як в порядку кримінального судочинства суд встановлює факт наявності чи відсутності в діях особи складу злочину.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 51 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення Конституційного Суду України приймаються та його висновки даються на пленарному засіданні, якщо за них проголосувало не менше десяти суддів Конституційного Суду України.
Згідно частини третьої статті 28 нього Закону судді Конституційного Суду України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Конституційному Суді України та в його колегіях, за винятком відповідальності за образу чи наклеп при розгляді справ, прийнятті рішень та дачі висновків Конституційним Судом України.
Наведена законодавча норма відповідає міжнародним стандартам щодо незалежності суддів. Так, Рекомендацією по СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки визначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повніші бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 68); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (пункт 69).
Враховуючи, що в указаній постанові фактично констатується і визнається безспірним факт порушення присяги судді, вважаю, що було порушено статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод де вказано,що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Посилання на аналогічну правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 28 квітня 2015 року у справі № 21-61а 15 є безпідставним, так як, в даному випадку суду було слід керуватись частиною 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того існує міжнародна судова практика Європейського Суду з прав людини у справі «Волков проти України».
Входження України до європейської спільноти можливе лише за умов дотримання всіма державними інституціями норм і приписів цього співтовариства, визнання і виконання рішень Європейського Суду з прав людини, рекомендацій і висновків Венеціанської комісії та інших міжнародних інституцій.
Суддя Вищого
суду України А.Ф. Загородній