Справа № 825/2017/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року Чернігів Справа № 825/2017/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

14.11.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі Чернігівська ОДПІ), в якому просить зобовязати Чернігівську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Чернігівській області обчислити та виплатити ОСОБА_3 компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати допомоги на оздоровлення за 2005 рік, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати".

Позовні вимоги обґрунтовує нормами ч.2 ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати". Також зазначає, що компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання рішення суду. При цьому вказує, що сума допомоги на оздоровлення є складовою грошового забезпечення, а отже є доходом, який підлягає компенсації. На думку позивача, відповідач повинен був самостійно виплатити позивачу належну компенсацію, одночасно з виплатою в липні 2016 року допомоги на оздоровлення за квітень 2005 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також надав суду розрахунок компенсації.

Представник відповідача позов не визнав, надав свої письмові заперечення та зазначив, що у відповідача відсутні правові підстави нараховувати ОСОБА_3 компенсацію, оскільки допомога на оздоровлення є доходом, що має разовий характер та законодавством не передбачено нарахування компенсації виплат, які виплачуються за рішенням суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.07.2016 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду по справі № 825/959/16 Чернігівською ОДПІ на користь ОСОБА_3 було виплачено допомогу на оздоровлення за 2005 рік у розмірі 1 584,78 грн, про що свідчить меморіальний ордер № 22 (а.с.5).

Вважаючи, що відповідач одночасно з виплатою вказаних вище коштів повинен був сплатити компенсацію, що передбачена Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати", позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати регулюється нормами Закону України від 19.10.2000 № 2050 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон № 2050), а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159).

Відповідно до ст.1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст.2 Закону № 2050).

При цьому необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону (сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)).

Так, у постанові Верховного суду України від 19.12.2011 № 6-58 цс 11 досліджується застосування судами норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", та зазначається, що нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. Тобто, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону № 2050).

Системно проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що, імперативність вказаних норм передбачає обовязок підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання компенсувати громадянам втрату частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати у випадку, якщо такі виплати не мають разового характеру та підпадають під перелік визначений ст.2 Закону № 2050 та п.3 Порядку № 159, безпосередньо під час здійснення таких виплат, враховуючи що така затримка тривала більше ніж один та більше календарних місяців.

Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації наведено у п.3 Порядку № 159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

За визначенням ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ст.2 цього Закону структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премій за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто, матеріальна допомога на оздоровлення також є складовою заробітної плати (грошового забезпечення).

Ст.5 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів. Суб'єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, обєднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об'єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Проте, суд зазначає, що за загальним визначенням роботодавці надають матеріальну допомогу на оздоровлення найчастіше разом з основною частиною щорічної основної відпустки, яка становить не менше 14 календарних днів. У випадку поділу щорічної відпустки на частини, допомога на оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки.

При цьому, право на щорічну основну відпустку мають усі працівники, яка надається пропорційно до відпрацьованого часу із збереженням працівникові на її період місця роботи та заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникові на підставі його заяви або у відповідності з графіком відпусток і оформляється наказом (розпорядженням) про надання відпустки. Тобто, заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівник може написати, як одночасно із заявою на надання відпустки, так і окремо.

Надання матеріальної допомоги на оздоровлення оформлюється наказом керівника у тому випадку коли виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена у колективному договорі або законодавством.

Так, ст.57 нового Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. В той же час, Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, що втратив чинність, було встановлено, що державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу (ст.35 Закону).

Аналогічні положення містяться і в наказі Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у п.2.16.1 якого вказано, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

В тому випадку, якщо виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не передбачена в обов'язковому порядку, її надання оформляється на підставі заяви працівника. У разі наявності фінансових ресурсів і позитивного рішення про надання такої допомоги видається відповідний наказ керівника.

Аналізуючи вказані вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення має заявний характер та виплачується лише у разі виходу працівника у відпустку і крім того, поставлена у залежність від наявності фінансування на цю мету у разі, якщо така виплата чинним законодавством не передбачена.

Тобто, проведення такого нарахування, як виплата матеріальної допомоги на оздоровлення проводиться лише один раз на рік, в межах затвердженого кошторису, і відповідно не може мати постійний характер.

Щодо віднесення матеріальної допомоги на оздоровлення до виплат, що мають разовий характер законодавець чітко визначився в постанові Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 № 1078, якою було затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно п.3 згаданого Порядку, до обєктів індексації, визначених в п.2, де серед іншого значиться грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби, не відносяться зокрема, цільова разова матеріальна допомога.

В звязку із зазначеним, суд не приймає до уваги посилання позивача на позицію щодо розповсюдження дії Закону № 2050 на компенсацію за невикористану відпустку, викладену в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 у справі № 825/2039/15-а, оскільки у справі № 825/2017/16 підставою предмету спору є матеріальна допомога на оздоровлення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобовязання обчислити та виплатити компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати допомоги на оздоровлення за 2005 рік, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" задоволенню не підлягають, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення має разовий характер та відповідно до ст.2 Закону № 2050 компенсації не підлягає. Відповідно у звязку із відмовою у задоволенні позову, підстави для застосування положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк