Справа № П/811/520/16
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2016 рокусправа № П/811/520/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу апеляційного суду Кіровоградської області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 р. в справі № П/811/520/16 за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Кіровоградської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до апеляційного суду Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності в частині не нарахування та невиплати заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції з 26.10.2014 р. та за період з 29.03.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»; зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції з 26.10.2014 р. та за період з 29.03.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідно статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо); зобов'язання нарахувати та виплатити на недоплачену суму заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 31.12.2015 р. компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 р. позов задоволено частково, зобов'язано апеляційний суд Кіровоградської області провести перерахунок і виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. на підставі ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 26.10.2014 р., а з 29.03.2015 р. по 31.12.2015 р. - відповідно до ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 29.03.2015 р. з урахуванням виплачених коштів за ці періоди; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянтом зазначено, що не зважаючи на визначення на законодавчому рівні, що з 26.10.2014 р. за працівниками апарату судів визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах, у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах; правові акти, видані на виконання Державного бюджету, не передбачали фінансового механізму реалізації такого права. У зв'язку з відсутністю видатків з Державного бюджету не було правових підстав на здійснення нарахування посадових окладів в нових розмірах відповідно до нових приписів Закону. Крім того, апеляційний суд не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, без збільшення видатків з Державного бюджету, здійснювати перерахунок посадових окладів. Зважаючи на те, що правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу», розмір заробітної плати працівників апарату судів повинен встановлюватися Кабінетом Міністрів України, що вчасно не зроблено.

Особи, які беруть участь у справі, до судового засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, у зв'язку з чим у відповідності до вимог ст. 197 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2008 р. обіймає посаду старшого консультанта апеляційного суду Кіровоградської області.

В період з 26.10.2014 р. по 09.03.2015 р. позивачем отримувалась заробітна плата відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». В період з 09.03.205 р. по 31.12.2015 р. ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України».

Частково задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з 26.10.2014 р. позивач набула право на отримання заробітної плати відповідно до приписів ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а з 29.03.2015 р. - відповідно до ч. 1 ст. 147 цього закону, а відсутність постанови Уряду стосовно роз'яснення порядку реалізації такого права не може впливати на реалізацію права особи.

Разом з тим, зважаючи на те, що у видатках Державного бюджету на 2014-2015 роки на передбачалось коштів на виплату працівникам апарату суду заробітної плати у нових розмірах, суд першої інстанції вважав, що відповідач на мав права і можливості самостійно здійснювати такі виплати, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною. Також суд зазначив, що через відсутність факту нарахування заробітної плати в новому розмірі, відсутні підстави для виплати компенсації відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

При цьому суд першої інстанції частково відійшов від правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлені правові позиції у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16, є аналогічними правовідносинам в даній справі.

Прийняття рішення, яке не відповідає висновкам Верховного Суду України, потребує мотивування відступу від правової позиції Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України ґрунтував свій правовий висновок на положеннях Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про оплату праці», відповідно до яких умови оплати праці державних службовців, її розміри визначаються Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про оплату праці» в редакції від 07.07.2010 р. встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Одночасно статтею 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів визначається законом і не може бути меншим, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Таким чином, на 07.07.2010 р. склалася ситуація, відповідно до якої існували два однопредметних нормативних акта, які по різному визначали порядок та розміри оплати працівників апарату суду.

Тому вирішення цієї колізії полягає у визначені спеціального закону у цих правовідносинах.

Згідно із Законом України «Про оплату праці» цей Закон є загальним нормативним актом, що визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Тобто, цей Закон визначає загальні положення, яких повинен дотримуватися роботодавець визначаючи порядок та розміри оплати праці, незалежно від форм власності організації роботодавця.

В той же час Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р., як і Закон України «Про державну службу», регулюють питання порядку та розмірів оплати праці окремих категорій працівників, що знаходяться на державній службі.

Враховуючи, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р., визначаючи мінімальні розміри заробітної плати, виходив із забезпечення конституційної гарантії незалежності судів, діяльність яких без працівників апарату є неможливою, отже цей Закон є спеціальним по відношенню до Закону України «Про оплату праці».

За таких обставин законом, що підлягає застосуванню для визначення розміру заробітної плати працівника аппарату суду, є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р., тому і розмір заробітної плати повинен визначатися Законом, а не постановою Кабінету Міністрів України.

14 жовтня 2014 р. прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII (далі - Закон України «Про прокуратуру»), пунктом 5 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: її було доповнено абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Пунктом 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що ці зміни набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про прокуратуру» опублікований у газеті «Голос України» 25 жовтня 2014 р., відтак викладені зміни набрали чинності 26.10.2014 р.

Таке правове регулювання означає, що з 26 жовтня 2014 року за працівниками апарату судів визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах.

Абзацом же другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас, у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах, а правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо), не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Абзац другий частин першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» прийнятий після прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». За загальноприйнятим у праві прийомом із усунення колізій між однопредметними законодавчими актами закон, що прийнятий пізніше, має пріоритет над законом, прийнятим раніше. Відтак, перший із названих Законів має пріоритет над другим. А отже, з огляду на принцип законності (пріоритет закону на підзаконними актами), правові акти, що прийняті на виконання Закону про Державний бюджет України на 2014 рік і суперечать Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосуванню не підлягають.

Таким чином, взявши на себе обов'язок із виплати посадових окладів у підвищених розмірах, але при цьому не внісши необхідних змін до закону про Держаний бюджет, держава допустила недобросовісність.

Викладене дозволяє зробити висновок, що з 26 жовтня 2014 року працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру».

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 р. (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), а також висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», це право підлягає реалізації і захисту, не зважаючи на те, що Законом про Державний бюджет України на 2014 рік видатків на ці потреби не було передбачено.

З 1 січня 2015 року набрали чинності Закон України від 28.12.2014 р. № 79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456-VI, і Закон України від 28.12.2014р. № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та якими встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, Бюджетний кодекс України із змінами і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» по-іншому врегульовували відносини в частині визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28 грудня 2014 року, тобто пізніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», то вони мають пріоритет у застосуванні.

Проте делеговане Кабінету Міністрів України з 1 січня 2015 року повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Уряд виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши постанову від 02.09.2015р. №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» (набрала чинності з 9 вересня 2015 року), якою внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

З 29 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

В абзаці другому частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 р. № 192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів.

Підпунктом 2 пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

02 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», прийнято Закон України № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік». Підпунктом 12 пункту 1 Закону № 217-VIII з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Внісши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абзац третій пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік, яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

Проте Закон України від 02.03.2015 р. № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» набрав чинності з 13 березня 2015 року, а Закон України від 12.02.2015 р. № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» - з 29 березня 2015 року, тому останній із названих законів почав справляти вплив на розмір посадових окладів працівників апаратів судів з урахуванням положення абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону про Державний бюджет України на 2015 рік: розмір окладів визначався безпосередньо Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Верховний Суд України, зробивши акцент на невиконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов'язку щодо врегулювання умов та розмірів оплати праці та, відповідно, відсутність у ДСА України та інших розпорядників правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату судів поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, віддав перевагу нормам права, що продовжували регулювати спірні відносини, а саме постанові Кабінету Міністрів України №268 у редакції від 12.05.2007 року, а не нормам Закону у відповідних редакціях, що мають вищу юридичну силу.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також Указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Також слід зазначити, що Верховний Суд України не врахував положень ст. 8 КАС України щодо застосування принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 року по справі «Будченко проти України» (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39 рішення).

З огляду на наявну практику Європейського суду з прав людини, відсутність бюджетного фінансування не може бути тією обставиною, яка виключає відповідальність суб'єкта владних повноважень перед особою.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов'язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзац другий та третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).

Верховним судом України не враховано того, що вирішальне значення для висновку суду про наявність у особи певного права, а у держави - відповідного фінансового зобов'язання, відіграє не Закон про Державний бюджет та похідні від нього акти (бюджетний розпис, кошторис тощо), а також постанови Кабінету Міністрів України, а нормативно-правовий акт, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин, в розглядуваному випадку - Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів зазначає, що норми статей 144 та 147 Законів України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 14.10.2014 року та від 28.03.2015 року відповідно були чіткими та встановлювали розмір заробітної плати працівників апарату суду, який не потребував будь-якої деталізації з боку Кабінету Міністрів України.

Обмеження, встановлені Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» із змінами для визначених Законами України «Про судоустрій та статус суддів» розмірів посадових окладів та делегування Кабінету Міністрів України права на встановлення розміру посадових окладів працівників апарату суду слід розцінювати як втручання у права позивача, які не ґрунтуються на Законі.

В свою чергу, бездіяльність Кабінету Міністрів України в період з 26.10.2014 року до 08.09.2015 року щодо не приведення у відповідність до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» постанови №268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» не може бути перешкодою для застосування прямих норм Закону.

З огляду на вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року розмір посадових окладів працівників апаратів судів мав визначатись відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року - відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для здійснення перерахунку позивачу заробітної плати за спірний період: з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 14.10.2014 року №1697- VІІ «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другом частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд».

Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу апеляційного суду Кіровоградської області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 р. в справі № П/811/520/16 залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 р. в справі № П/811/520/16 за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Кіровоградської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко