Справа № 336/4484/16-а (2-а/336/1215/2016)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року справа № 336/4484/16-а (2-а/336/1215/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Коршуна А.О. Іванова С.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року у справі №336/4484/16-а(2а/336/1215/2016) за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону №2 УПП м. Запоріжжя ОСОБА_2 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 липня 2016 року звернувся до суду з позовом до інспектора роти №3 батальйону №2 УПП м.Запоріжжя ОСОБА_2, згідно з яким просить скасувати постанову ДР №147141 по справі про адміністративне правопорушення від 16.07.2016 року про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що законом не передбачено відповідальності за непрацюючу лампу заднього стоп-сигналу, крім того він не мав підстав надавати для перевірки працівнику поліції своє водійське посвідчення, оскільки він був пасажиром, а не водієм.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що робота заднього стоп-сигналу автомобілю, який належить позивачу не відповідає передбаченому режиму роботи, оскільки він не працював, а отже експлуатація транспортного засобу в такому стані у темну пору доби заборонена. Такий режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідає вимогам конструкції транспортного засобу. Крім того, суд першої інстанції вважає, що водієм автомобіля ВАЗ 21140 був саме позивач тому, що позивач не повідомив суд відомості про особу, яка управляла належним позивачу автомобілем, позбавивши таким чином суд можливості перевірити твердження позивача шляхом допиту вказаної особи, а отже вказані твердження позивача про те, що автомобілем керувала інша особа направлені на те, щоб уникнути відповідальності за правопорушення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач будучи повідомленим належним чином про день, час та місце розгляду справи не надав суду доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення за яке

на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.121, ч.1 ст. 126 КУпАП, а саме 16.07.2016 року об 01 годин 00 хвилин, позивач керував транспортним засобом ВАЗ 21014, номерний знак НОМЕР_1, по вулиці Чарівна, 151 в місті Запоріжжі на якому не горів задній правий стоп-сигнал та не мав при собі водійського посвідчення, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та полісу обовязкового страхування, чим порушив п. 31.4.3а та 2.1 ПДР України (а.с.10).

Законність і обґрунтованість вищевказаної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п'ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев'ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 1 статті 121 КУпАП передбачено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Пункт 2.3 ПДР визначає обов'язок водія для забезпечення безпеки дорожнього руху перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу.

Пункт 31.4.3 ПДР вказує, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством зокрема, якщо кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі по тексту ПДР), визначено, що темна пора доби - це частина доби від заходу до сходу сонця.

Враховуючи те, що несправність заднього стоп-сигналу автомобілю свідчить про невідповідність вимогам конструкції транспортного засобу суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що експлуатація транспортного засобу в такому стані у темну пору доби заборонена.

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено, що відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Пункт 2.1 ПДР визначає, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2.4 ПДР на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Тобто, обовязок пред'явити на вимогу працівника поліції документи для перевірки покладено виключно на водія механічного транспортного засобу.

Відповідальність за не непредявлення на вимогу працівника міліції цих документів несе виключно водій механічного транспортного засобу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції як однієї із підстав для відмови у задоволенні позову про те, що позивач передаючи належний йому автомобіль в управління іншій особі повинен був пересвідчитись у тому, що вказана особа має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема, за непредявлення ним водійського посвідчення, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та полісу обовязкового страхування, а не за те, що він не пересвідчився у наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом в особи, якій він передав керування транспортним засобом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не врахував наступне.

За змістом пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (тяготіє до кримінального), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Положеннями ст. 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні спору керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Виходячи із критеріїв оцінки рішень, дії чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які викладені в ч. 3 ст. 2 КАС України, суб'єкти владних повноважень для реалізації своїх функції повинні діяти з дотримання встановленої законом процедури прийняття рішення; з використанням повноваження з метою, з якою ці повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між буд-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахування права особи на участь у процесі; прийняття рішення своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд, оцінюючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, їхніх посадових і службових осіб через призму вищезазначених критеріїв, і у разі виявлення порушень хоча б одного із цих критеріїв і за умови порушення прав, свобод та інтересів позивача, є підставою для задоволення адміністративному позову.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим, відповідач зазначеного обовязку не виконано та не надано а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження наявності обставин скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

З метою встановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, судом апеляційної інстанції 13.10.2016 року на адресу відповідача та Управління патрульної поліції у м. Запоріжжі Департаменту патрульної поліції був надісланий запит про надання до суду зафіксовану в автоматичному режимі відео фіксацію вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбачено ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП.

Проте, відповідач ніяких доказів в підтвердження законності та обґрунтованості прийняття ним постанови ДР №147141 по справі про адміністративне правопорушення від 16.07.2016 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП та які б спростували доводи позивача про те, що він не керував транспортним засобом, до суду не надав.

Враховуючи принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку, а також те, що відповідачем як субєктом владних повноважень не доведено у судовому порядку скоєння позивачем адміністративного правопорушення передбачено ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП та не надано жодних доказів в підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не може вважати таку постанову законною, а тому вона підлягає скасуванню.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо необхідності задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про повне задоволення позову.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року у справі №336/4484/16-а(2а/336/1215/2016) скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії ДР №147141 від 16 липня 2016 року винесену інспектором роти №3 батальйону №2 УПП м. Запоріжжя ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за передбачено ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: С.М. Іванов