Справа № 815/798/16
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/798/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 липня 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №895-15 від 30.12.2015р., зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016р. ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 895-15 від 30.12.2015р., яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що є громадянкою Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушена була покинути країну походження, оскільки їй загрожувала небезпека. В 2012р. позивачка вперше звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

22.04.2013р. ДМС України своїм рішенням №265-13 відмовила позивачці у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищезазначене рішення ДМС України ОСОБА_4 оскаржила в судовому порядку та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015р. суд зобов'язав ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.02.2016р. позивач повторно отримала повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області за №58 від 19.02.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.16).

Повідомлення прийняте на підставі рішення ДМС України від 30.12.2015р. №895-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18).

Позивачка посилаючись на те, що рішення відповідача про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню, просила вимоги задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 4 липня 2016р. у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, скасування постанови суду з ухваленням по справі нової постанови, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. А виїзд позивачки з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, та переїхати до чоловіка. Тобто, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка є мігрантом, а не біженцем.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов помилково, не застосував ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню, неповно з'ясував обставини справи, порушив норми процесуального права.

За правилами ст.159КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.198КАС України, постанову суду скасовує та приймає по справі нову постанову про задоволення позову, з наступних підстав.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м.Джалалабад, постійно проживала в м.Пешавар (Пакистан), за національністю пуштунка, за віросповіданням іслам, мусульманка - сунітка, одружена з 2009р..

На територію України позивачка потрапила 10.01.2012р. літаком, легально на підставі національного паспорту з відповідною візою. Візу вона отримала в Пакистані за запрошенням її чоловіка.

Під час з'ясування обставин по справі, судовою колегією встановлено, що позивачка виїхала з Афганістану до України через переслідування з боку представників радикального руху «Талібан». Вказані переслідування відбувались у зв'язку з тим, що позивачка вільно володіє англійською мовою, мала бажання працевлаштуватися до місцевої школи, що заборонено робити жінкам в країні походження. Крім того, позивач зазначила, що її чоловік є громадянином України та проживає на території України, а тому вона має намір проживати разом з ним.

24.02.2016р. позивач отримала повідомлення ГУ ДМС України за №58 від 19.02.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Вищезазначене повідомлення прийняте на підставі рішення ДМС України №895-15 від 30.12.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18).

Своє рішення ДМС України обґрунтувала тим, що факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.73-87).

Не погоджуючись із рішенням ДМС України №895-15 від 30.12.2015р. позивачка просить визнати його неправомірним та таким, що порушує її права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення про відмову у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підстави, за якими позивач просить його визнати протиправним, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

У п. п. 10, 11 Роз'яснення щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16.12.1998р. зазначено, що правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012р. «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусії, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Крім того, судова колегія зазначає, що відповідно до п.4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 7.09.2011р., зареєстровано 5.10.2011р. в Міністерстві юстиції України за №1146/19884, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не дотримано усіх вищенаведених вимог, аналіз ситуації по країні походження позивачки зроблений вибірково, висновки - є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні походження.

Крім того, слід зазначити, що ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), легітимізованою ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997р., передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Аналізуючи останні рішення Європейського суду з прав людини, судову практику якого відповідно до ст.8 КАС України повинні використовувати у своїй діяльності адміністративні суди, вислання осіб в країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням ст.3 Конвенції.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, повинен був надати оцінку законності дій та рішення відповідача, з урахуванням приписів ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що ОСОБА_4 має усі побоювання повернутися до країни походження, оскільки вільно володіє англійською мовою, бажала працевлаштуватися в місцевій школі, що не відповідає поглядам угрупування «Талібан» і від якого надходили погрози. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивачка вже зверталась до суду за захистом свого права, та Одеським апеляційним адміністративним судом 21.01.2014р. прийнято постанову про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивачу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43-47). Само по собі бажання ОСОБА_4 проживати разом із чоловіком, громадянином України, не позбавляє її права на отримання додаткового захисту.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача №895-15 від 30.12.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, безпідставним, прийнятим без урахування всіх обставин, на які посилалась позивачка, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 207 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 липня 2016р. - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №895-15 від 30.12.2015р., зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №895-15 від 30.12.2015р., яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 грудня 2016р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук