Справа № 2а/0570/2801/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року м. Київ К/9991/38661/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В., Загороднього А.Ф., Мойсюка М.І. (доповідач),

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької області про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до відділу державної виконавчої служби Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької області (далі - ВДВС), в якому просив поновити строк та визнати дії посадових осіб ВДВС противоправними і такими, що порушують права людини, гарантовані Конституцією України, дискредитують їх як державних службовців та державний орган в цілому; зобов'язати ВДВС надати до суду ім'я державного виконавця, який не повідомив про закінчення виконавчого провадження; відправити матеріали до прокуратури Донецької області для прийняття рішення щодо притягнення посадових осіб ВДВС до кримінальної відповідальності; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що діями посадових осіб ВДВС порушено його права, а тому просив про задоволення позову.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, заявлених в судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем прав та інтересів ОСОБА_4

Так, частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Судами встановлено, що в проваджені ВДВС перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави штрафів за постановами органів Державної автомобільної інспекції на загальну суму 11662 гривень.

На думку позивача протиправність дій посадових осіб ВДВС полягає у визнанні протиправними дії державних виконавців, які не повідомили його про закінчення виконавчих проваджень, які були відкриті постановами: № 24236750 від 8 лютого 2011 року, № 23868107 від 25 січня 2011 року, № 25647301 від 6 квітня 2011 року, № 20453360 від 21 липня 2010 року. Крім того йому не було направлено постанови про закінчення провадження по виконанню постанови ДАІ АН 676424 від 3 серпня 2010 року, а також не направлено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№ 26799158 від 30 травня 2011 року.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 3 серпня 2010 року та від 31 травня 2011 року відповідачем надіслано на адресу позивача 31 травня 2011 року.

За приписами частини 1 статті 31 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №606-XIV) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Статтею 47 Закону № 606-XIV встановлено вичерпний перелік випадків повернення виконавчого документу, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково.

Направлення постанови про закінчення виконавчого провадження не входить до вказаного переліку, а тому направлення державним виконавцем простою кореспонденцією копії вказаної постанови відповідає вимогам Закону № 606.

Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Системний аналіз зазначеного дають підстави дійти висновку, що захисту підлягає лише порушене право особи, і оскільки у даній справі зазначене відсутнє, а тому підстав для задоволення позову у судів не було.

Крім того, заявлені в касаційній скарзі вимоги щодо задоволення вимог заяв про збільшення позовних вимог не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 і 3 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції не може розглядати позовні вимоги осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції. .

З огляду на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

С.В. Головчук

А.Ф. Загородній