Справа № 286/1999/16-а
Суддя: Вачко В. І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Овруцький районний суд Житомирської області
Справа № 286/1999/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року

Овруцький районний суд Житомирської області в складі судді Вачко В. І. , розглянувши у скороченому провадженні в місті Овруч справу за позовом ОСОБА_1 до Овруцького об'єднаного управління Пенсійного фонду в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови відновити з 01.01.2016 року виплату йому раніше призначеної пенсії по інвалідності, як інваліду 3 групи загального захворювання та зобов'язати відповідача відновити з 1 січня 2016 року виплату йому пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в Овруцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області; з 23.12.2004 року йому призначено пенсію за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка йому виплачувалась з дати призначення до 31.12.2015 року; з 04.02.2010 року позивач перебуває на державній службі, працює головним спеціалістом з інформаційних технологій Народицького районного суду Житомирської області. Позивач звернувся до Овруцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про відновлення виплати пенсії, однак відповідач листом № 392/Н-8 від 01.07.2016 року відмовив у відновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що позивач продовжує працювати на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу», а тому немає підстав для відновлення виплати пенсії.

Позивач вважає що вказана відмова є протиправною та порушує його право на отримання пенсії. Стверджує, що йому з огляду на рід занять припинено виплату пенсії, в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із ним положенні, однак мають інший рід занять, таким чином має місце запровадження дискримінації відносно нього при здійсненні ним права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії. Вважає, що запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбаченими законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», суперечать: статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат, статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат; основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідач подав заперечення проти позову, вважає що позов є безпідставний, з огляду на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Відповідач просить справу розглядати без участі його представника.

Відповідно до ст.183-2 КАС України суд розглядає справу у скороченому провадженні на підставі повідомлених позивачем та відповідачем обставин.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Позивач працює на посаді головного спеціаліста Народицького районного суду Житомирської області з 04.02.2010 року по теперішній час, що підтверджується довідкою Народицького районного суду Житомирської області від 26.07.2016 року № 3. Згідно листа відповідача № 392/Н-8 від 01.07.2016 року позивач перебуває на обліку в Овруцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, яким з 23.12.2004 року йому призначено пенсію за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка йому виплачувалась з дати призначення до 31.12.2015 року. Позивач звернувся до Овруцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про відновлення виплати пенсії, однак відповідач листом № 392/Н-8 від 01.07.2016 року відмовив у відновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що позивач продовжує працювати на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу», тому немає підстав для відновлення виплати пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року (далі - Закон № 911).

Відповідно до частини 4 Закону № 911, у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у статті 58 абзац перший та другий частини першої викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону:особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Прикінцеві положення Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року не містять посилань на підстави та обставини, які можуть впливати на відновлення виплати пенсії до 31.12.2016 року. Натомість, згідно з Прикінцевими положеннями до вказаного Закону, після завершення особливого періоду виплата пенсій таким особам здійснюється згідно із законодавством.

Норми Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в частині викладення абз.1 та 2 ч.1 ст.58 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2016 року в новій редакції, не визнані неконституційними.

Разом з тим, у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Позивач стверджує, що з огляду на рід занять, йому припинено виплату пенсії, в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із ним положенні, однак мають інший рід занять, виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки, таким чином має місце запровадження дискримінації відносно нього при здійсненні ним права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Оцінюючи законність припинення виплати пенсії позивачу, суд звертається до норми ч.2 ст.8 КАС України, за якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.03.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України», (пункт 53) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи.

У своєму рішенні від 07.11.2013 року у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n.48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21.02.1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п.39, Reports 1997-I).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд вважає, що держава реалізуючи своє право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року зупинила виплату пенсій особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Державна служба надає особі, що займає посаду державної служби, певний правовий статус, який передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії.

Позивач мав право обрати між державним пенсійним забезпеченням відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який спрямований на забезпечення мінімального матеріального рівня задоволення життєвих потреб, чи державною службою, статус якої зумовлює відповідний рівень оплати праці за рахунок державних коштів, заохочення та соціальні гарантії, так як законодавець передбачив, що після звільнення з державної служби виплата пенсії відповідно до цього закону поновлюється.

Згідно з довідкою Народицького районного суду Житомирської області від 26.07.2016 року № 3 позивач працює на посаді головного спеціаліста з 04 лютого 2010 року по теперішній час. Відтак, позивач віддав перевагу державній службі, що передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії перед мінімальним державним пенсійним забезпеченням відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, пенсія, що була йому призначена відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не була пов'язана із припиненням трудової діяльності і не була для позивача єдиним джерелом доходу, так як позивач, перебуваючи на державній службі, одержує заробітну плату за рахунок державних коштів.

Таким чином, державою в інтересах суспільства та з метою забезпечення балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи Законом України № 911-VIII тимчасово зупинено виплату пенсій особам, які отримують оплату праці за рахунок державних коштів. Виплата пенсій особам, які перебувають на державному утриманні одночасно із забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу» ставить їх у привілейоване становище в порівняні з іншими особами, та передбачала б подвійне державне забезпечення.

Стосовно посилань позивача у позовній заяві на рішення Європейського суду з прав людини, у справах: «Пічкур проти України» № 10441/06 від 07.02.2014 року, «Суханов та Ільченко проти України» № 68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014 року, суд дійшов висновку що вони не мають відношення до даної справи з огляду на те, що у них йдеться про інші правовідносини, зокрема в справі «Пічкур проти України» про припинення виплати пенсії особі, яка закінчила трудову діяльність та отримувала пенсію за віком, яка була для неї єдиним джерелом доходів, в зв'язку із виїздом на постійне проживання за кордон, а в справі «Суханов та Ільченко до України» про не підвищення урядом розміру надбавки до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни» в 2006 році, з приводу чого ЄСПЛ зазначив, що відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу та тримала заявників у невизначеності, що не має відношення до тимчасового зупинення виплати пенсії в зв'язку з перебуванням позивача на державній службі, в зв'язку з наявністю у нього певного правового статусу, який передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії за рахунок держави, а виплата пенсій позивачу, який перебуває на державному утриманні одночасно із забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу» ставить його у привілейоване становище в порівняні з іншими особами, та передбачала б подвійне державне забезпечення, що суперечить інтересам суспільства, крім того Законом України № 911-VIII, визначено конкретний період часу впродовж якого буде зупинено виплату пенсій особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу», що виключає будь-яку невизначеність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що твердження позивача про дискримінацію відносно нього при здійсненні ним права на мирне володіння майном за родом занять не знайшло підтвердження, враховуючи те, що зупинення виплати пенсії має об'єктивне та розумне обґрунтування, так як забезпечує «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Тому, суд приходить до висновку що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8-11, 18, 71, 122, 128, 160, 161, 162, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову відмовити.

На постанову суду до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Овруцький районний суд може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, з одночасним направленням копії скарги до Житомирського апеляційного адміністративного суду особою, яка її подає.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Вачко