Справа № 815/2252/16
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2252/16

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача - ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді за участю секретаряОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування реєстрації декларації та зобовязання вчинити певні дії,

за участю третьої особи ОСОБА_6,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи на боці відповідача ОСОБА_6 та просила визнати дії щодо відмови у виданні наказу про скасування реєстрації декларації протиправними, скасувати реєстрацію декларації про готовність обєкту до експлуатації №ОД5 від 22.03.2012 року та зобовязати виключити запис про реєстрацію декларації.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаною постановою позивач подала апеляційну скаргу, в якій вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, просила її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити повністю позовні вимоги.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягають задоволенню за наступних обставин:

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2013 року, яка набула законної сили згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року, по справі № 1570/6451/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, третя особа ОСОБА_6 про визнання незаконною та скасування декларації були визнані протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області щодо реєстрації 22.03.2012 декларації № ОД5 про готовність обєкта до експлуатації реконструйованого дачного будинку, розташованого по вулиці Окружній, 29-а, у місті Одесі, крім того , судовими рішеннями було встановлено ,що в порушення вимог діючого законодавства Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області зареєстровано спірну декларацію про готовність обєкта до експлуатації без проведення обстеження обєкта та без подання замовником звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта.

02 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області із заявою, в якій просила видати їй належним чином завірену копію рішення ДДАБІ в Одеській області про скасування Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ОДІ від 22 березня 2012 року щодо реконструйованого дачного будинку, розташованого по вулиці Окружній 29-а у місті Одесі.

04 березня 2016 року за вих. № 1015-01/11-2795 ДДАБІ в Одеській області надано відповідь, якою повідомлено Позивача, що на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2013 року, ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 лютого 2015 року неможливо скасувати реєстрацію Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ОД5, оскільки постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2013 року не скасовано реєстрацію вказаної декларації про готовність обєкта до експлуатації, а визнано тільки протиправними дії відповідача щодо реєстрації декларації .

22 березня 2016 року ОСОБА_5 повторно звернулась із заявою до ДДАБІ в Одеській області, в якій посилаючись на норми діючого законодавства, просила видати розпорядчий акт - наказ ДДАБІ про скасування Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ОДІ від 22 березня 2012 року щодо реконструйованого дачного будинку, розташованого по вулиці Окружній 29-а у місті Одесі, та виключити запис про реєстрацію Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ОДІ НОМЕР_1 від 22 березня 2012 року щодо реконструйованого дачного будинку, розташованого по вулиці Окружній 29-а у місті Одесі, з Єдиного реєстру.

В квітні 2016 року ОСОБА_5 одержала лист ДДАБІ в Одеській області від 30 березня 2016 року вих. № 1015-01/11-4505, з якого вбачається, що відповідач, знову посилаючись на рішення суду, що набуло законної сили, відмовляється видавати організаційно-розпорядчий акт і скасовувати реєстрацію Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ОДІ від 22.03.2012 року, посилаючись на відсутність судового рішення, що набрало законної сили саме з питання скасування реєстрації декларації .

Державна архітектурно-будівельна інспекція України (на сьогодні - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю) за змістом статей 6, 7 Закону N 3038-VI здійснює управління у сфері містобудівної діяльності, зокрема контроль за дотриманням законодавства, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, проектної документації.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 статті 34 Закону України від 17.02.2011 р. № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" ( в ред.,діючої на момент виникнення правовідносин) орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об'єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, повернених декларацій та відмов у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з частинами другої-четвертої статті 36 Закону №3038-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводять відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п'яти робочих днів з дня надходження декларації. Виконувати будівельні роботи, підключати об'єкт будівництва до інженерних мереж та споруд без реєстрації зазначеної декларації забороняється.

Форма декларації про початок виконання будівельних робіт, порядок її подання та реєстрації, форма повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням встановлених вимог.

Згідно ч.2 ст.39-1 Закону № 3038-VI.( в редакції згідно із Законом України від 20.11.2012 р. N 5496-VI, який набув чинності 05.01.2013 року) у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2013 № 918 (далі-Порядок № 918) внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, зокрема, доповнено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів розділом - Порядок внесення змін до декларації, скасування декларації, та яка набрала законної сили 31.12.2013.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом пяти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати обєкт самочинним будівництвом.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Крім того, з аналізу положень ст.41 Конституції України та ст.346 ЦК України вбачається ,що право приватної власності є непорушним , але наведений у ч. 1 ст.346 ЦК України перелік припинення права власності не є вичерпним, а відповідно до ч. 2 цієї норми право власності може бути припинене також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно п.35,53 Рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), яке набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року, першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-BuschInc. проти Португалії» (Anheuser-BuschInc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «ОСОБА_7 Греції та інші проти Греції» (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Легітимною метою вважається національна та громадська безпека,запобігання злочинам або заворушенням ,забезпечення економічного добробуту ,захист здоровя і моралі, прав і свобод інших осіб,захистрепутації,запобігання розголошення конфедеційної інформації ,підтримка авторитету та безсторонності суду ,контроль за користування майном відповідно до суспільних інтересів,забезпечення сплати податків ,чи інших зборів або штрафів.

Згідно п.71. Рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 ,принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPincv. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPincv. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPincv. theCzechRepublic), п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthersv. Romania), п. 38).

Згідно п.47,49 Рішення ЄСПЛ у справі «"Україна-Тюмень" проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine) від 22 листопада 2007 року, заява 22603/02, стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ) містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов'язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (JahnandOthers v. Germany), NN 46720/99, 72203/01 та 72552/01, параграф 78, ECHR 2005-...).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції ( 995_004 ) (див. рішення у справах "Амюр проти Франції" (Amuur v. France) від 25 червня 1996, ReportsofJudgmentsandDecisions 1996-III, pp. 850-51, параграф 50; "ОСОБА_7 Греції та інші проти Греції" (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece), N 25701/94, параграф 79, ECHR 2000-XII; та "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), N 43622/98, параграф 43, ECHR 2001-II).

Згідно п. 53 Рішення ЄСПЛ по справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03); при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими

Згідно із п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V).

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Таким чином , апеляційний суд ,із врахуваннямПрактики Європейського Суду з прав людинита висновку ВАСУ , вважає, що суб'єкти містобудування несуть відповідальність у вигляді скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та готовність об'єкта до експлуатації за наведення у них недостовірних даних з дня набрання чинності редакції нормативно-правового акту, який передбачає вказану відповідальність, у звязку із чим положення статті 39-1 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та пункт 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 не можуть поширюватись на спірні правовідносини та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову оскільки на момент реєстрації Декларації про готовність обєкту до експлуатації № ОДІ від 22 березня 2012 року не діяла норма права щодо подання недостовірних даних, яке відбулося під час подачі декларації тадоходить висновку про дотримання Департаментом ДАБІ в Одеській області та його службовими та посадовими особами вимог чинного законодавства при відмові у виданні наказу про скасування реєстрації декларації про готовність обєкту до експлуатації №ОД5 від 22.03.2012 рокута визнає їх такими ,що відповідають вимогам статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав та основоположних свобод людини та спрямовані на захист мирного володіння майномНерубальщука ОСОБА_8, утримуються від здійснення безпідставного втручання у вже надане ОСОБА_6 право , що мало виникнути після реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації , на підставі закону, забезпечує «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи .

Але, вважає ,що твердження третьої особи ОСОБА_6 щодо пропуску процесуального строку для звернення до суду із адміністративним позовом є помилковим.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, постановлене рішення суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідає чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні позивачем фактичних обставин і норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.200 КАС України (в редакції на момент вчинення процесуальної дії) не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198, 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2016р. - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 01.12.2016 року

Головуючий

суддя-доповідач ОСОБА_1

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.