Справа № 2а-9610/11/1207
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" листопада 2016 р. м. Київ К/9991/81363/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Луганська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позов, в якому просив визнати протиправними дії і скасувати рішення відповідача від 14 лютого 2011 року та зобов'язати поновити виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Постановою Жовтневого районного суду міста Луганська від 8 листопада 2011 року позов задоволено. Визнано протиправними дії відповідача та зобов'язано здійснити перерахунок і виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» починаючи з 15 січня 2010 року з урахуванням проведених виплат.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухваленого ним рішення та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Луганська та з 15 січня 2010 року отримував наукову пенсію на підставі статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

В довідці Державного підприємства «Державний проектно-конструкторський інститут збагачувального устаткування «Діпромашвуглезабезпечення» №8/01.04 від 9 лютого 2010 року та додатку до вказаної довідки зазначено, що позивач працював на різних посадах в Державному підприємстві «Державний проектно-конструкторський інститут збагачувального устаткування «Діпромашвуглезабезпечення» з 28 травня 1974 року по 8 лютого 2010 року у науковому напрямку. Обсяг виконання ОСОБА_4 науково-технічних робіт за період роботи перевищує 80% від загального обсягу робіт.

Під час роботи позивача науково-технічна діяльність становила:

- лабораторіях вібрацій, акустики та метрології - більше 95% загального щорічного обсягу виконаних робіт;

- у відділі досліджень надійності - більше ніж 90%;

- у відділі стандартизації, випробувань та технічної документації - більше 80%;

- у відділі стандартизації, випробувань, інформації якості - більше 70%.

Згідно свідоцтв про атестацію наукової установи №059 від 26 листопада 2002 року та №36 від 19 жовтня 2007 року Державне підприємство «Державний проектно-конструкторський інститут збагачувального устаткування «Діпромашвуглезабезпечення» визначено головним з питань науково-технічного забезпечення за напрямком: збагачувальне, переробне та допоміжне обладнання для вугільної та гірничовидобувної, металургійної галузей та промисловості будівельних матеріалів.

Відповідачем 14 лютого 2011 року визначено, що позивач не має права на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», у зв'язку із не підтвердженням зайнятості позивача науковою діяльністю основної частки (46,1%) тривалості робочого часу та змінено вид пенсії на інший за віком відповідно до статей 26, 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював на посадах, перебування на яких дає право на призначення наукової пенсії, наукова (науково-технічна, науково-організаційна) була основною діяльністю установи де працював позивач.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що зайнятість науковою діяльністю основної частки тривалості робочого часу позивача не підтверджено, а тому дії відповідача є правомірними.

Втім, колегія суддів з такими висновками судів не погоджується та вважає їх передчасними.

Правовий статус наукового працівника, його пенсійне забезпечення та соціальний захист визначено Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» №1977-ХІІ від 13 грудня 1991 року (далі - Закон України №1977-ХІІ), (чинний на момент спірних правовідносин).

Статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що науковий працівник - це вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору професійно займається науковою, науково-технічною, науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації;

науково-дослідною (науково-технічною) установою є юридична особа незалежно від форми власності, що створена в установленому законодавством порядку, для якої наукова або науково-технічна діяльність є основною і становить понад 70 відсотків загального річного обсягу виконаних робіт.

У преамбулі Закону України №1977-XII наголошується, що він визначає засади функціонування і розвитку науково-технічної сфери, створює умови для наукової і науково-технічної діяльності, а стаття 24 названого Закону свідчить про її безпосередню спрямованість на досягнення такої мети вже у самій назві - «Пенсійне забезпечення та соціальний захист наукового працівника».

Зазначена стаття унормовує право на підвищені пенсії для осіб, які мають відповідний стаж наукової роботи, встановлює спеціальний порядок нарахування таких пенсій, а також умови обчислення наукового стажу.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Закону України №1977-XII держава встановлює для наукових (науково-педагогічних) працівників, які мають необхідний стаж наукової роботи, пенсії на рівні, що забезпечує престижність наукової праці та стимулює систематичне оновлення наукових кадрів. Пенсія науковому працівнику призначається при досягненні пенсійного віку, зокрема, чоловікам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років.

Частиною восьмою вищезазначеної статті встановлено, що перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням положень статей 221, 222 Закону № 1977-XII.

Кабінет Міністрів України постановою від 4 березня 2004 року №257 відповідно до припису названої вище статті затвердив Перелік посад наукових працівників, класифікація посад у якому здійснена на основі виокремлення груп посад наукових (науково-педагогічних) працівників залежно від підприємства, установи, організації, у яких відповідні категорії осіб працювали: 1) Президія Національної академії наук, Українська академія аграрних наук, Академія медичних наук, Академія педагогічних наук, Академія правових наук, Академія мистецтв (пункт 1 зазначеного Переліку); 2) вищі навчальні заклади ІІІ-ІV рівнів акредитації, наукові підрозділи у їхньому складі (пункт 2); 3) наукові установи та організації (їх філіали, відділення тощо) (пункт 3); 4) підприємства, установи, організації, не зазначені у пунктах 1-3 цього Переліку (пункт 4).

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність»з метою оцінки ефективності діяльності наукових установ, відповідності одержуваних ними результатів державним науково-технічним пріоритетам та завданням науково-технічного розвитку, а також з метою визначення необхідності надання їм підтримки держави не менше одного разу на п'ять років провадиться державна атестація наукових установ у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Державній атестації підлягають наукові установи усіх форм власності, що внесені або претендують на внесення до Державною реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Таким чином, при розгляді спірного питання необхідно встановити такі умови як пенсійний вік, науковий стаж та зайняті згідно з Переліком відповідних посад відповідають умовам, визначеним законодавством для призначення наукової пенсії. Для зарахування періоду роботи до стажу наукової роботи необхідна атестація наукової установи, тобто підтвердження наукового напряму роботи даної установи.

Разом з тим, рішення судів ґрунтуються виключно на фактах, викладених у позовній заяві та долучених до неї доказах: довідок підприємства де працював позивач, відповіді ПФУ від 14 лютого 2011 року та викладених в апеляційній скарзі обставинах.

Водночас досліджені судами докази і доводи касаційної скарги та заперечення на неї, свідчать про неповне встановлення обставин справи, що мають значення для вирішення питання про наявність у особи права на пенсію, як науковому працівнику (вік, загальний трудовий стаж, стаж наукової роботи), часу призначення і припинення виплати пенсії, що може підтверджуватись лише матеріалами пенсійної справи.

Крім того, відмова відповідача щодо виплати позивачу пенсії відповідно до Закону України №1977-ХІІ обґрунтовується тим, що звітами органів статистики, не підтверджено зайнятість позивача науковою діяльністю основної частки тривалості робочого часу.

При цьому, матеріали справи не містять документів на підтвердження зазначених обставин та відповідно судами не досліджували.

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Колегія суддів зазначає, що суди повинні були витребувати у сторін докази, які підтверджують або спростовують правомірність їхніх доводів і заперечень. Якщо сторони у справі таких доказів не надали або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний був із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Таким чином, судами попередніх інстанцій в порушення норм процесуального права не було з'ясовано та враховано всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частинами другою та третьою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Допущене судами попередніх інстанцій порушення вимог процесуального законодавства є підставою для скасування оскаржених рішень і направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді судам слід враховувати наведене та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду міста Луганська від 8 листопада 2011 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

С.С. Пасічник

О.П. Стародуб