Справа № 826/3035/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3035/16 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Одеського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Одеського апеляційного адміністративного суду (далі - Відповідач-1, Одеський ААС), Державної судової адміністрації України (далі - Відповідач-2, ДСА України), третя особа - Державна казначейська служба України (далі - Третя особа, ДКС України) про:

- визнання протиправною відмови Одеського ААС, оформленої листом від 15.01.2016 року №2347/771/16, а також відмови ДСА України, оформленої листом від 30.12.2015 року №10-19456/15, у здійсненні нарахування та виплати судді у відставці ОСОБА_2 вихідної допомоги без сплати податку у розмірі 9-ти місячних заробітних плати за останньою посадою на день звільнення;

- зобов'язання Відповідача-2 виділити відповідні кошти для виплати суддів у відставці ОСОБА_2 вихідної допомоги без сплати податку у розмірі 9-ти місячних заробітних плати за останньою посадою на день звільнення;

- зобов'язання Відповідача-1 нарахувати та виплатити судді у відставці ОСОБА_2 вихідну допомогу без сплати податку у розмірі 9-ти місячних заробітних плат за останньою посадою на день звільнення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.10.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення нормативно-правових актів, які були чинні на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача, та якими не передбачено виплати судді вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку у разі відставки за станом здоров'я.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неможливості звуження обсягу гарантій незалежності суддів, у тому числі при звільненні, що не було враховано судом першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалася за їх відсутності у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Позивач у період з 21.06.1982 року по 13.02.1987 року обіймав посаду народного судді Малиновського районного народного суду м. Одеси, у період з 16.02.1987 року по 26.04.1990 року - судді Одеського обласного суду, з 03.10.2005 року по 30.03.2007 року - судді Апеляційного суду Одеської області, з 02.02.2007 року по 01.12.2015 року - судді Одеського апеляційного адміністративного суду (а.с. 34-45).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 17.06.2015 року (а.с. 50) Позивачу безтерміново встановлено другу групу інвалідності, пов'язану із загальним захворюванням.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788-VIII ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Одеського ААС у зв'язку з неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров'я (а.с. 13-26).

Наказом Одеського ААС від 01.12.2015 року Позивача було відраховано зі штату Одеського апеляційного адміністративного суду та приписано виплатити останньому кошти за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 02.04.2015 року по день звільнення тривалістю 20 робочих днів та додаткову відпустку за період роботи з 02.04.2013 року по день звільнення тривалістю 31 календарний день (а.с. 27).

02.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до голови Одеського ААС із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі 9-ти місячних заробітних плати за останньою посадою на день звільнення на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» (у редакції, яка діяла на час повернення на посаду судді апеляційного суду Одеської області у жовтні 2005 року) (а.с. 28-29).

Листом від 15.01.2016 року №2.3.47/771/16 Одеський ААС з посиланням на роз'яснення ДСА України, викладені у листі від 30.12.2015 року №10-19456/15 (а.с. 32-33), повідомив Позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги без сплати податку у розмірі 9-ти місячних заробітних плат за останньою посадою на день звільнення, оскільки на момент встановлення обставин відповідно до довідки МСЕК від 17.06.2015 року приписи ст. 114 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виплату вихідної допомоги судді не передбачали (а.с. 30-31).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з приписів ст. ст. 19, 126 Конституції України, ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки законодавством, що було чинне на момент встановлення Позивачу інвалідності, а також звільнення останнього з посади судді, не було передбачено виплату вихідної допомоги без сплати податку, оскільки Закон України «Про статус суддів» втратив чинність.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Згідно ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я.

Порядок звільнення судді з посади у зв'язку із неможливістю останнім виконувати повноваження за станом здоров'я було врегульовано приписами ст. 114 Закону, згідно яких суддя звільняється з посади у разі неможливості здійснювати повноваження за станом здоров'я за наявності медичного висновку, що надається медичною комісією, утвореною спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я, або за рішенням суду про визнання судді обмежено дієздатним або недієздатним, яке набрало законної сили.

При цьому судовою колегією враховується, що ст. 43 Законом України «Про статус суддів», який втратив чинність 01.01.2011 року, було передбачено, що суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків. Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача (12.11.2015 року).

Разом з тим, ні на момент виникнення у ОСОБА_2 права на відставку за станом здоров'я у червні 2015 року, ні на час прийняття Верховною Радою України 12.11.2015 року постанови про звільнення Позивача законодавством не було передбачено суб'єктивного права судді у відставці та отримання вихідної допомоги, як і не визначено підстав, порядку реалізації та обов'язку відповідачів щодо нарахування вихідної допомоги.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Посилання Позивача на рішення Конституційного Суду України, як на підставу виплати йому вихідної допомоги, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім іншого, у рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

За таких обставин, оскільки на день припинення повноважень Позивача як судді були відсутні законодавчі акти, які б надавали право останньому на отримання вихідної допомоги, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання Апелянта на те, що право на виплату вихідної допомоги останній отримав з жовтня 2005 року - з моменту повернення на посаду судді, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як вже було зазначено раніше, відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Отже зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено те, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку. Оскільки Позивач до моменту втрати вказаним Законом чинності свого права на відставку не реалізував, то підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні, про що вірно зазначив Окружний адміністративний суд м. Києва.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Одеського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.