Справа № 820/1953/16
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 р.Справа № 820/1953/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О,

в присутності :

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ'ЄДНАННЯ "СХІДБУД" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі № 820/1953/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ'ЄДНАННЯ "СХІДБУД"

до Центральної об'єднаної державної податкової інспекці м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "СХІДБУД", звернулося до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 26.11.2015 № НОМЕР_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 року в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ'ЄДНАННЯ "СХІДБУД" відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для скасування судового рішення посилається на його незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність, а також вважає, що судом неповно з'ясовано не всі обставини, що мають значення для вирішення справи і порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Відповідач, повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з'явився.

Згідно ч. 4 ст. 196 КАС України, нез'явлення в судове засідання представників сторін апеляційної скарги не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області №505 від 23.10.2015, згідно п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України контролюючим органом проведено документальна невиїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "СХІДБУД" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України в частині господарських взаємовідносин з ПП "Євробуд-Груп" за травень 2015 року".

За результатами перевірки, відповідачем складено акт №1361/20-30-22-03/38158516 від 11.11.2015 (а.с. 16-27), яким зафіксовано виявлені перевіркою порушення вимог податкового законодавства, а саме: ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ із змінами та доповненнями, в результаті чого завищено податковий кредит з ПДВ на загальну суму 463255 грн, у тому числі за травень 2015 на суму 463255 грн, та як наслідок занижено суму зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у сумі 463255 грн.

На підставі зазначених висновків контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення № від 26.11.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на суму 694882,50 грн, з яких: за основним платежем - 463255 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 231627,50 грн (а.с. 28).

Не погодившись з позицією податкового органу, вважаючи її необґрунтованою та протиправною позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У відповідності до пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу норми п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України випливає, що виникнення у платника ПДВ права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 необхідною умовою для віднесення позивачем сум податку з придбаних товарів (робіт, послуг) до податкового кредиту та до складу валових витрат є факт придбання таких товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в межах його власної господарської діяльності, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (робіт, послуг), тому в межах даного спору підлягає встановленню факт підтвердження сум витрат на придбання товарів (робіт, послуг) належним чином оформленими первинними документами, факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом та спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-ХІV, який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996-ХІV).

Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2014 між позивачем (покупець) та приватним підприємством "Євробуд-Груп" (продавець) укладено договір поставки №Є05052, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити отриману продукцію.

На підтвердження виконання умов вказаного правочину позивачем надано до матеріалів справи видаткові накладні №42 від 29.04.2015 та № 43 від 29.05.2015 (а.с. 46-47).

Крім того, між позивачем (поклажодавець) та приватним підприємством "Євробуд-Груп" (зберігач) укладено договір відповідального зберігання №290515 від 29.05.2015 разом із додатковою угодою №1, відповідно до умов якого зберігач зобов'язується приймати і зберігати передані йому поклажодавцем товари і повертати ці товари на вимогу поклажодавцеві.

На виконання умов укладеного договору між позивачем та приватним підприємством "Євробуд-Груп" складено акти прийому-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 29.05.2015.

Разом з тим, на підтвердження виконання умов договору №290515 від 29.05.2015 позивачем надано до матеріалів справи податкові накладні від 29.05.2015 №42 та №43, які виписані на виконання договору купівлі-продажу від 26.05.2015 №3/05.

Таким чином, позивачем не надано до матеріалів справи та до перевірки податкових накладних, які б підтверджували реальність укладених правочинів із приватним підприємством "Євробуд-Груп".

Також матеріалами справи встановлено, що зв'язку із невиконанням умов договору №290515 від 29.05.2015, приватним підприємством "Євробуд-Груп" направлено на адресу позивача претензію № 1 від 31.03.2016, проте листом №10/04 від 10.04.2016 позивач просив відстрочити виконання зобов'язання по вказаному договору у зв'язку із відсутністю коштів на підприємстві. Також, у зв'язку із несплатою грошових коштів за поставлену продукцію відповідно до видаткових накладних №42 та 43 від 29.04.2015, приватним підприємством "Євробуд-Груп" направлено на адресу позивача претензію № 2 від 31.03.2016. Листом №10/04-2 від 10.04.2016 позивач просив відстрочити виконання зобов'язання по вказаному договору у зв'язку із відсутністю коштів на підприємстві.

Отже, придбаний у приватного підприємства "Євробуд-Груп" товар та послуги так і залишились не сплаченими.

Крім того, як зазначив представник позивача у судовому засіданні та під час проведення перевірки, весь товар товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "СХІДБУД" придбаний у приватного підприємства "Євробуд-Груп" для власного будівництва, тобто для власних потреб.

Однак, у судовому засіданні представником позивача долучено до матеріалів справи копію попереднього договору підряду, укладеного із товариством з обмеженою відповідальністю "ХАЙ-ДАХ" 14.05.2015.

Як зазначив представник товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "СХІДБУД товарно-матеріальні цінності, які були придбані у приватного підприємства "Євробуд-Груп" закупались для виконання підрядних робіт для товариства з обмеженою відповідальністю "ХАЙ-ДАХ", проте вказаний договір так укладено позивачем не було.

Поряд із тим, договір поставки №Є05052 між позивачем та приватним підприємством "Євробуд-Груп" укладено 05.05.2014, тобто за рік до укладання попереднього договору підряду із товариством з обмеженою відповідальністю "ХАЙ-ДАХ".

Таким чином, ані до перевірки, ані під час розгляду справи в суді позивачем не надано належного доказу у підтвердження наявності мети для укладення правочинів із приватним підприємством "Євробуд-Груп".

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, аналізуючи надані позивачем первинні документи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що реальність господарських операцій між позивачем та приватним підприємством "Євробуд-Груп" не підтверджуються належними доказами у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, та довів правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення від 26.11.2015 № НОМЕР_1.

Отже, враховуючи, що Позивачем не було доведено реальності здійснення господарської операції та факту отримання від контрагента товару, а також встановлену невідповідність первинних документів вимогам чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ТОВ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ'ЄДНАННЯ "СХІДБУД" правових підстав для формування податкового кредиту за наслідкам відносин з ПП "Євробуд-Груп", що свідчить про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ'ЄДНАННЯ "СХІДБУД" залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2016р. по справі № 820/1953/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 12.12.2016 р.