Справа № 815/2558/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2558/16
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючої судді Потоцької Н.В.
судді Гусев О.Г.
судді Самойлюк Г.П.
за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Сивологи Ю.В.

представника відповідача Юзбашян Х.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ від 12.08.2015 р. № 495-15, зобов`язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 р. № 495-15;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2001 році, працюючи військовим лікарем в столиці Іраку місті Багдад, змінив релігію з ісламу на християнство. Після того, як сусідам стало відомо про те, що позивач змінив релігію, його життю та здоров`ю стала загрожувати небезпека, відразу після чого його звільнили з роботи. Неодноразово він зазнавав нападів з боку представників ісламської релігії, що супроводжувалися заподіянням фізичного болю. Позивач був заарештований правоохоронними органами і перебував у тюрмі протягом шести місяців. Після звільнення з тюрми надалі перебувати в Іраку було дуже небезпечно. В Іраку переважна частина населення складається з мусульман. Мусульмани переслідують представників інших релігійних конфесій.

У зв`язку із чим, він змушений був покинути країну в пошуках притулку.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення, в яких зокрема зазначив.

При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Пунктом 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців визначено, що необхідно надати оцінку твердженням шукача притулку. Компетентні органи, які мають встановити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження шукача притулку. Його твердження, однаково не можуть розглядатися абстрактно, а мають оцінюватися у контексті відповідної вихідної інформації про ситуацію, що склалася. Загалом, побоювання шукача притулку повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести у рамках розумного, що його дострокове перебування у країні походження стало невиносимим для нього з причин, вказаних у визначенні поняття біженця, або з тих же причин було б невиносимим, якщо б він повернувся назад.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Слід також зазначити, що військова операція США в Іраку розпочалася на початку 2003 року, тоді як позивач залишив Ірак в 2001 році.

Зазначені розбіжності вказують лише на навмисне спотворення інформації з боку позивача, до того ж, він лише припускає, що в нього можуть виникнути проблеми, пов`язанні з поверненням його до Іраку.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, уродженець м. Багдад район Аль Мансор, вул. 14 Рамадан. За національністю араб, за віросповіданням православний християнин. Рідна мова арабська, володіє російською. За сімейним станом не одружений. Родичів на батьківщині та поза її межами не має. Повну вищу освіту здобув на батьківщині протягом 1987 1993 років, навчаючись у медичному коледжі, після чого проходив строкову службу лікарем у піхотних військах Іраку.

Щодо трудової діяльності, на Батьківщині працював лікарем терапевтом у лікарні «Асадам» (м. Багдад, Ірак).

Після приїзду до України заявник влаштувався працювати до мережі швидкого харчування кухарем де і працює по теперішній час.

Членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині не був.

На територію України позивач прибув нелегально. Вибув з Іраку у вересні 2001 року рейсовим автобусом до м. Амман (Йораданія), де проживав 6 місяців, після чого вибув рейсовим автобусом до м. Дамаск (Сирія) де проживав 2 тижні, чекаючи на оформлення візи

до РФ.

З Сирії вибув повітряним шляхом, авіарейсом Дамаск-Москва, на підставі національного паспорту та візи до РФ. У м. Москва (РФ) заявник пробув один тиждень після чого вибув автобусом у напрямку кордону з Україною. Кордон перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетену кордону невідомі.

Щодо причин виїзду в Україну, під час першого звернення (матеріали особової справи ОDS 04/121 анкетування від 17.07.2002 року) іноземець зазначив, що був вимушений залишити Батьківщину у зв`язку з переслідуванням своїми колегами-медиками з ціллю фізичної розправи. Позивач працював лікарем у однієї з лікарень м. Багдад, 14 лютого 2001 року колеги його підставили, у наслідок чого позивач потрапив за грати на 6 місяців. Ніяких документів, які б могли підтвердити розповідь іноземця до управління надано не було, наслідок вказаного заявник отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Щодо причин виїзду в Україну, під час повторного звернення (матеріали особової справи ОDS 04/464 анкетування від 29.10.2012 року) іноземець зазначив, що за релігійною ознакою мусульманин суніт, не підтримав владу у той час діючого президента Садама Хусейна та у наслідок військових дій в країні був змушений залишити країну. Під час проведення інтерв`ю 19.11.2012 року, позивач надає зовсім іншу інформацію щодо своїх релігійних переконань, стверджуючи, що він ще на території Іраку змінив мусульманство на православне християнство, що є основним фактором виїзду з Батьківщини так як за зміну релігії у Іраку карається стратою.

29.10.2012 р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

17.04.2015 р. за результатами розгляду особової справи № ODS 12/464 громадянина Іраку на установчі дані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління ДМС в Одеській області на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту ( т. 2 а/с. 4 16).
12.08.2015 року на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи Державна міграційна служба України прийняла рішення № 495-15, яким підтримала висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а/с. 17).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш, ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В свою чергу позивач у своїх поясненнях зазначає причину виїзду з Іраку, побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, зокрема, те що позивач є християнином.

Колегія суддів в свою чергу вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Принципи недискримінації є одним із основоположних у міжнародному праві прав людини. Так, одним із основних принципів Загальної декларації прав люди ни, прийнятої 10 грудня 1948 p., є принцип рівноправ`я.

Згідно зі ст. 2 цього міжнародного акта кожна людина повинна мати всі права та свободи, проголо шені Загальною декларацією, незважаючи на расову приналежність, колір шкіри, стать, мову, релігію, політичні або інші переконання, національне або соціальне походження, майнове, станове або інше становище.

Міжнародний пакт про громадянські та політичні права (набрав чинності, у то му числі для України, 23 березня 1976 р.) у ст. 2 закріплює обов`язок кожної держави-учасниці поважати й забезпечувати визнані у Пакті права всіх людей, які пере бувають під її юрисдикцією, незважаючи на расові ознаки, колір шкіри, стать, мову, релігію, політичні й інші погляди, національне або соціальне походження, майно ве становище, народження або за будь-якою іншою ознакою.

Великий тлумачний словник сучасної української мови визначає дискримінацію як обмеження або позбавлення прав певних категорій громадян за расовою або національною належністю, політичними і релігійними переконаннями.

Релігійна дискримінація обмеження людей в правах за ознакою їх релігійної приналежності. В ряді країн, де представлені декілька релігійних общин, дискримінація зазвичай супроводжується релігійною стратифікацією, коли на соціальній драбині общини мають більш високий чи більш низький статус по відношенню одна до одної.

Європейська конвенція з прав людини не дає визначення поняття «дис кримінація». Стаття 14 Конвенції, закріплює норму, згідно з якою реалізація прав і свобод, викладених у Конвенції, гарантується без якої-небудь дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних та інших поглядів, національного або соціального походження, при належності до національних меншин, майнового становища, народження або інших ознак.

Бруно Недєлєк, суддя Верховного Суду Князівства Монако, коментуючи ст. 14 Європейської конвенції, підкреслює, що ця норма, передусім, закріплює прин цип рівності і, на відміну від решти статей Конвенції, що стосуються «прав і сво бод», не проголошує прав як таких. На його думку, ця стаття швидше встановлює правило реалізації (здійснення) прав, закріплених у статтях 2-13 Конвенції, яке полягає в принципі недискримінації. Він дійшов висновку, що правило, закріпле не у ст. 14, не створює нових прав, а доповнює вже гарантовані права. Додержую чись зазначеного підходу, говорити про право не піддаватися дискримінації неко ректно. Це лише умова для реалізації прав і свобод, а її недотримання є однією з форм правопорушення.

Незважаючи на те, що в основу двох механізмів захисту прав людини (механізму ООН і європейського механізму) покладено різні підходи до розу міння дискримінації, ряд загальних положень, вироблених практикою Євро пейського суду з прав людини, може сприяти розвиткові концепції недис кримінації, що склалася в рамках ООН. Узагальнений аналіз правових позицій Європейського суду дає змогу зробити такі висновки:

- принцип недискримінації не передбачає заборони різного ставлення при здійсненні прав і свобод, проте таке різне ставлення має спрямовуватися виключ но на коригування фактичної нерівності;

- дискримінація полягає в застосуванні без об`єктивних і розумних підстав різного ставлення до осіб, які перебувають в однаковій ситуації; Європейський суд зазначав, що «підставою або мотивом дискримінаційного ставлення є осо бисті ознаки (ситуації), якими особи або групи осіб відрізняються одна від одної», їх перелік закріплений ст. 14 Євроконвенції;

- одним з останніх рішень Європейський суд суттєво доповнив перелік своїх правових позицій, одностайно визнавши, що класичне поняття дискримінації «не вичерпує змісту заборони будь-якої дискримінації. Право на здійснення прав, гарантованих Конвенцією, на недискримінаційній основі також пору шується, якщо держави не застосовують без об`єктивного та обґрунтованого по яснення різного ставлення до осіб, які перебувають в істотно різному становищі».

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

На підставі вищевикладених правових норм суд дійшов висновку, що наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обгрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Суд звертає увагу на те, що при розгляді вказаної категорії справ необхідно враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад , із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Колегія суддів приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи висвітлені позивачем не вказують про наявність обставин, які вказують на реальність побоювань стати жертвою переслідування за релігійними ознаками безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, в розумінні статті 70 КАС України.

Крім того, при розгляді справи колегія суддів досліджувала матеріали особової справи наданої представником відповідача.

Більш того, в порядку дослідження доказів в судовому засіданні колегією суддів була надана правова оцінка поданої анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем (матеріали особової справи ОDS 04/121 анкетування від 17.07.2002 року), згідно якої щодо причин в`їзду в Україну позивач зазначив, що був вимушений залишити Батьківщину у зв`язку з переслідуванням своїми колегами-медиками з ціллю фізичної розправи. Позивач працював лікарем у однієї з лікарень м. Багдад, 14 лютого 2001 року колеги його підставили, у наслідок чого позивач потрапив за грати на 6 місяців. Ніяких документів, які б могли підтвердити розповідь іноземця до управління надано не було, наслідок вказаного заявник отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Та анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем під час повторного звернення (матеріали особової справи ОDS 04/464 анкетування від 29.10.2012 року) іноземець зазначив, що за релігійною ознакою мусульманин суніт, не підтримав владу у той час діючого президента Садама Хусейна та у наслідок військових дій в країні був змушений залишити країну. Під час проведення інтерв`ю 19.11.2012 року, позивач надає зовсім іншу інформацію щодо своїх релігійних переконань, стверджуючи, що він ще на території Іраку змінив мусульманство на православне християнство, що є основним фактором виїзду з Батьківщини так як за зміну релігії у Іраку карається стратою.

Проте, щодо вказаних обставин позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність загрози його життю та здоров`ю за релігійними ознаками.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, у зв`язку з тим, що зазначені ним обставини щодо підстав виїзду з країни походження є сумнівними, а з аналізу особової справи та свідчень позивача встановлено, що будь-яких погроз, пов`язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Тоді як, судом встановлено, що позивач виїхав з Іраку в 2001 р. до Йорданії де прожив 6 місяців, потім до Сирії де проживав 2 тижні, потім до Російської Федерації, де перебував на протязі одного тижня та не звернувся за захистом перебуваючі на території третіх безпечних країн.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом.

Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_1 не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за релігійними ознаками та його безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також, що йому може бути спричинено шкоду у формі застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2015 року № 495-15 відносно ОСОБА_1 було прийнято правомірно, обгрунтовано та в порядок і спосіб визначений чинним законодавством.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст. 69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись приписами ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.
Суддя Гусев О.Г.
Суддя Самойлюк Г.П.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

13 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.
Суддя Гусев О.Г.
Суддя Самойлюк Г.П.