Справа № 425/2881/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Овчаренко О.Л.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року справа №425/2881/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Васильєвої І.А., Жаботинської С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 жовтня 2016 р. у справі № 425/2881/16-а (головуючий І інстанції Овчаренко О.Л.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області, в якому просила, визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, зобов'язати відповідача виконати дії по призначенню та виплаті пенсії за віком з дня подання заяви (а.с.5-7)

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанції визнав неправомірним та скасував розпорядження Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області № 36 від 02.09.2016 про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії за віком, зобов'язав Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області призначити та виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком з ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.62-65).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права (а.с.67-70).

В апеляційній скарзі зазначено, що позивачу пенсія не призначалась. У 1999 році вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, отже позивач не відноситься до осіб, яким призначена пенсія і до неї не підлягає застосуванню рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Оскільки міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль, який передбачав би інші умови призначення та виплати пенсії на даний час не укладено, у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) підстав для призначення позивачу пенсії відсутні. Також, апелянтом зазначено, що позивачем в порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) (далі - Порядок № 22-1), не було надано до заяви про призначення пенсії оригінали документів про стаж, вік, заробітну плату, а також документ про місце проживання або реєстрації особи в м. Рубіжному Луганської області.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого 18.02.1999 року (а.с.8). Відповідно до копії трудової книжки позивач має страховий стаж не менше 15 років (а.с.10-12).

Постійним місцем проживання позивача є місто Хайфа у Ізраїлі. До виїзду до Ізраїлю в 1999 році позивач постійно проживала за адресою: вулиця Володимирська, (колишня вулиця Леніна) буинок 45, квартира 53, м. Рубіжне, Луганської області.

26 серпня 2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області з заявою в якій просив прийняти документи на призначення пенсії за віком. До заяви позивачем було додано: заяву про призначення пенсії за віком за формою, встановленою Порядком №22-1 від 26 серпня 2016 року, паспорт, трудову книжку, ідентифікаційний код (а.с.45-54).

Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області листом від 05.09.2016 року № 115/Н-14 повідомило позивача щодо відсутності законних підстав для прийняття заяви та призначення пенсії за віком. Відмова обґрунтована тим, що відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1, заява про призначення пенсії подається заявником особисто за місцем проживання (реєстрації). Згідно п. 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додається, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи. Згідно п. 2.22 Порядку № 22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. Відповідно до наданих позивачем документів, постійне місце проживання є країна Ізраїль, на території України позивач не має реєстрації. (а.с.14).

Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області від 02.09.2016 року № 36 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 згідно заяви від ІНФОРМАЦІЯ_3 року у зв'язку з порушеннями норм п.1.1 та п.2.1 Порядку №22-1 в частині підтвердження проживання (реєстрації) в м.Рубіжному (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були надані всі належні документи на призначення пенсії, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції частково погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За частиною 3 статті 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Частиною 1 статті 92 Закону № 1788-XII визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

У той же час, статтею 1 Закону № 1058 визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України ", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

За приписами статті 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно.

Зважаючи на вищу юридичну силу Конституції України поряд із Законом № 1788-XII і більш пізнє прийняття Закону № 1058, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянин України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, у тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 44 Закону № 1058 встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.1 Порядку № 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до паспорту, який видано позивачу, вона є громадянином України, постійне місце проживання якого є держава Ізраїль. Отже, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Відповідно до матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу стало неподання ним документу який підтверджує проживання (реєстрацію місця проживання) в м. Рубіжному Україні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неправомірність розпорядження Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області №36 від 02.09.2016 р., яким відмовлено у призначенні пенсії, оскільки , як зазначалось вище проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Разом з цим, стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось, за вимогами Закону № 1058, право на пенсію викає за умови досягнення пенсійного віку та наявності відповідно страхового стажу.

Відповідно до статті 1 цього Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таким чином, крім досягнення пенсійного віку, необхідною умовою для призначення пенсії є наявність відповідного страхового стажу, який в силу ч. 2 ст. 24 Закону № 1058 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Крім того, для призначення пенсії спеціалісти Пенсійного фонду мають визначити заробітну плату (дохід) пенсіонера, зокрема, на підставі довідок про нараховану заробітну плату, що підлягають перевірці первинними документами.

Відповідач в обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив про те, що в порушення Порядку № 22-1 позивачем при поданні заяви про призначення пенсії довідка про заробітну плату не подавалась. Зазначене підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача наданими суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що не подання довідки було обумовлено наявністю труднощів в отриманні позивачем такої довідки.

Відповідно до п. 3.3 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, надає: роз'яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності - бланки документів; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

Тобто, відповідач у разі відсутності певного документу для призначення пенсії, а в даному випадку довідки про заробітну плату, повинен був вжити певні заходи спрямовані на її одержання.

З матеріалі справи вбачається, що відповідачем у разі виявлення неподання довідки про заробітну плату не було вжито жодних заходів, спрямованих на її отримання, зокрема, відповідачем не було витребувано у встановленому порядку у позивача або її представника відповідної довідки і не надано часу для її надання. Тобто, відповідачем не виконано обов'язку, визначеного у п. 3.3 Порядку № 22-1, щодо надання допомоги заявнику в одержанні необхідних документів у разі потреби.

Разом з цим, як зазначалось, рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії ґрунтувалось виключно на не наданні документу який підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача в м. Рубіжному.

Отже, після скасування рішення відповідач зобов'язаний повторно розглянути заяву позивача і прийняти рішення з урахуванням наведених вище висновків, положень Закону № 1058 та Порядку № 22-1.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України, а саме: в ухвалі від 03.12.2014 року по справі №106/1253/13-а(2а-106/62/13) та постанові від 06.11.14 року по справі № 316/802/14-а (2а/316/44/14).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку щодо необхідності зобов'язати відповідача розглянути заяву позивача згідно з вимогами чинного законодавства України.

Відповідно до статті 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, належним способом захисту, порушених прав позивача, колегія суддів вважає за необхідне зобов'язати відповідача розглянути заяву позивача згідно з вимогами чинного законодавства України.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 жовтня 2016 р. у справі № 425/2881/16-а задовольнити частково.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 жовтня 2016 р. у справі № 425/2881/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати розпорядження Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області №36 від 02.09.2016 р. про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії за віком.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області розглянути подану ОСОБА_2 заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.А. Васильєва

С.В. Жаботинська