Справа № 826/3437/15
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року0 м. Київ К/800/34461/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Головного управління Міндоходів

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2015 року

у справі № 826/3437/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрстройдевелопмент»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Головного управління Міндоходів

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрстройдевелопмент» (далі - Товариство) звернулося з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Головного управління Міндоходів у м. Києві(далі - Інспекція) у якому просило:

- визнати дії Інспекції щодо не реєстрації податкової звітності протиправними та такими, що порушують законні права та інтереси Товариства;

- зобов'язати Інспекцію зареєструвати в «Інформаційній системі «Податковий блок», введену в дію відповідно до наказу ДПС України від 24 грудня 2012 року № 1197 з 01 січня 2013 року, подану Товариством податкову декларацію за листопад 2014 року;

- зобов'язати Інспекцію провести коригування показників податкової звітності з ПДВ у «Інформаційній системі «Податковий блок», введену в дію відповідно до наказу ДПС України від 24 грудня 2012 року № 1197 з 01 січня 2013 року, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту, що задекларовані Товариством за листопад 2014 року, а також зобов'язати Інспекцію поновити показники податкової звітності з ПДВ за листопад 2014 року відповідно до поданої Товариством податкової декларації з ПДВ за листопад 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2015 року, апеляційну скаргу Товариства задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Інспекції щодо не реєстрації податкової звітності в «Інформаційній системі «Податковий блок», яка введена в дію відповідно до наказу ДПС України від 24 грудня 2012 року № 1197 з 01 січня 2013 року, відповідно до податкової декларації Товариства за листопад 2014 року.

- визнав податкову декларацію Товариства з податку на додану вартість за листопад 2014 року такою, що подана платником податків у день її фактичного отримання Інспекцією, 18 грудня 2014 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що 18 грудня 2014 року Товариством подано до Інспекції податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2014 року, а також додатки до неї № 1, № 5.

Отримавши вказану податкову декларацію з додатками, Інспекція посилаючись на положення пункту 48.7 статті 48 та пункт 49.11 статті 49 Податкового кодексу України (далі - ПК України), прийняла рішення що вказана не може вважатися податковою декларацією, оскільки в ній зазначено недостовірний обов'язковий реквізит щодо місцезнаходження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій прийшов до висновку, що рішення податкового органу про невизнання декларації позивача податковою звітністю останнім не оскаржувалося, є чинним та не скасованим, а тому відсутні підстави для зобов'язання відповідача відобразити дані декларації позивача у базах податкових даних. Суд першої інстанції також виходив із того, що факт відсутності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про відсутність позивача за місцем реєстрації не є безумовним доказом знаходження позивача за відповідною адресою.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем дотримано всі необхідні вимоги, які встановлені Податковим кодексом України для подання податкової звітності, в тому числі і щодо наявності обов'язкових реквізитів, зокрема, місцезнаходження позивача.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктом 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі по тексту - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору (пункту 48.1 статті 48 ПК України).

Відповідно до пункту 48.2 статті 48 ПК України обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Згідно з пунктом 48.3 статті 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Пунктом 48.7 статті 48 ПК України передбачено, що податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 49.10 статті 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно з пунктом 49.11 статті 49 ПК України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Перелік підстав для відмови контролюючого органу від прийняття податкової декларації, визначений положеннями статтей 48, 49 ПК України, є вичерпним, а, відтак, неприйняття податкової декларації з інших підстав податковим законодавством не передбачено, а тому забороняється.

Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для неприйняття податкової декларації Товариства з податку на додану вартість за листопад 2014 року з додатками став виявлений контролюючим органом факт недостовірності обов'язкового реквізиту - «місцезнаходження (місце проживання) платника податків».

Податковий орган зазначав, що місцезнаходження Товариства зазначене помилково, оскільки останній не знаходиться за зазначеною адресою.

Відповідно до пункту 45.2 статті 45 Податкового кодексу України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Податковою адресою підприємства, переданого у довірче управління, є місцезнаходження довірчого власника.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі - Закон № 755-IV) місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (далі по тексту - виконавчий орган).

Частиною 1 статті 17 Закону № 755-IV передбачено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням Товариства станом на подачу вказаної податкової звітності, є м. Київ, вул. Червоноармійська, 139, оф. 315/1, що відповідає інформації, зазначеній у податковій декларації з податку на додану вартість за листопад 2014 року, а вказані відомості, згідно витягу, мають статус підтверджених.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що податкова декларація Товариства з податку на додану вартість за листопад 2014 року містить у собі такий обов'язковий реквізит як «місцезнаходження (місце проживання) платника податків», який відповідає місцезнаходженню Товариства, вказаному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, юридично правильним є висновок про те, що дії позивача щодо не реєстрації декларації Товариства з податку на додану вартість за листопад 2014 року призвели до порушення прав та інтересів позивача.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Керуючись наведеним положенням, суд апеляційної інстанції відновив порушені права та інтереси позивача.

Так, за змістом пункту 49.13 статті 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Визнання протиправними дій щодо не реєстрації податкової декларації, що по суті є відмовою прийняти податкову звітність, означає, що відповідні дії не створили жодних правових наслідків, а податкова декларація є поданою вчасно на підставі пункту 49.13 статті 49 ПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням повноважень, наданих частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо виходу за межі позовних вимог для повного захисту прав та інтересів, про захист яких просив позивач, обґрунтовано виходив із необхідності визнання податкової декларації такою, що подана у день її фактичного отримання Інспекцією.

Тому, в такому разі обов'язок платника податків щодо своєчасного подання податкової декларації є виконаним належним чином, а його порушені права цілком відновленими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись статтями, 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Головного управління Міндоходів відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
А.Ф. Загородній
Ю.І. Цвіркун