Справа № 463/3809/16а,2а/463/219/16
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Справа № 876/8332/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Інспектора патрульної поліції взводу №2 роти №3 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

15.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Інспектора патрульної поліції взводу №2 роти №3 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_2, в якому просив визнати незаконними дії інспектора щодо розгляду справи та винесення постанови та скасувати постанову від 27.07.2016 року серії ДР №097493, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Личаківський районний суд м. Львова постановою від 23 вересня 2016 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправною та скасував постанову по справі про адміністративне правопорушення від 27.07.2016 року серії ДР №097493 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП України. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за безпідставністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вимоги за апеляційною скаргою відповідач обґрунтовує тим, що факт правопорушення підтверджується відеоматеріалом з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції ОСОБА_2, на якому зафіксований факт розмови ОСОБА_1 по мобільному телефону під керування автомобілем. Також відповідач звертає увагу суду на те, що мав можливості надати відеоматеріали для суду першої інстанції, у звязку з відсутністю в Управлінні патрульної поліції у м. Львові носіїв інформації, на яких можна записати відеоматеріали.

У відповідності до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Позивач відповідно до ст. 268 КУпАП мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу в межах скороченого провадження, однак жодних заяв чи клопотань від нього не надходило.

У своїй скарзі апелянт зазначає, що суддею першої інстанції не було допитано інспектора патрульної поліції ОСОБА_2 як свідка у справі, чим порушено принцип законності і обґрунтованості судового рішення.

Крім того, звертає увагу на те, що у судовому рішенні зазначено, що згідно п. 2.7 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом МВС України від 22.02. 2001 року № 185 передбачено, що до протоколу долучаються матеріали, що підтверджують такі вчинення правопорушення (рапорти посадових осіб, заяви, пояснення правопорушника, потерпілих, свідків правопорушення, протоколи вилучення, тощо).

Звертає увагу суду, що Інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затверджена Наказом МВС України від 22.02. 2001 року № 185 втратила чинність, а працівники патрульної поліції оформляють адміністративні матеріали відповідно до Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.1 1.2015 № 1395.

Таким чином, надавши докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, що відповідно до приписів ч.4 ст. 196 КАС України не є перешкодою для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ДР №097493 від 27.07.2016 року інспектор ПП взводу №2 роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції міста Львова Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_2 притягнула позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 425 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП України.

ОСОБА_1 був визнаний винним у тому, що 27.08.2016 року, керуючи автомобілем та рухаючись у м. Львові по вул. Зеленій, 256-А, під час руху користувався засобами звязку, тримаючи їх у руці, а саме розмовляв по мобільному телефону, чим порушив пункт 2.9 (д) ПДР України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п.2.7 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх Справ України від 22.02.2001 року №185 передбачено, що до протоколу долучаються матеріали, що підтверджують факт вчинення правопорушення (рапорти посадових осіб, заяви, пояснення правопорушника, потерпілих, свідків правопорушення, протоколи вилучення, знищення, тощо). Однак, відповідачами не долучено до матеріалів адміністративного правопорушення доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху України, пояснення позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення нічим не спростовано.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є помилковими.

Згідно ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в частині першій статті 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання) тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

У відповідності до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З відео з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції ОСОБА_2, долученого до апеляційної скарги, вбачається, що 27 липня 2016 року о 15 год 28 хв позивач ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_1, під час руху транспортного засобу на автостоянці користувався засобами звязку, тримаючи їх у правій руці. При цьому, з відео вбачається, що після зупинки автомобіля позивач продовжував розмовляти по мобільному телефону. На законну вимогу працівників поліції предявити документи для перевірки, ОСОБА_1 протягом 7 хвилин (з 15 год 28 хв до 15 год 35 хв) категорично відмовлявся надати патрульним посвідчення водія, свідоцтво на реєстрацію транспортного засобу та поліс страхування, мотивуючи свою відмову різними причинами та намагався втекти від представників патрульної поліції.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В п. 1 ст. 69 КАС України вказано, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до п. 2 ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

В п. 1 ст. 71 КАС України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 76 КАС України пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників про відомі їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі.

Відповідно до національного законодавства та практики ЄСПЛ в справах «Танрікулу проти Туреччини» і «Ґюль проти Туреччини» та інших відповідач використав і вичерпав усі необхідні засоби доказування для фіксування події правопорушення. Правовими актами, що регулюють спірні відносини не передбачено для відповідача використання засобу доказування, який би ним не був використаний. Судом не встановлено тієї обставини, що позивач звертався до відповідача із клопотанням заслухати його свідків чи оглянути докази, які б спростовували фіксування правопорушення відповідачем.

Відповідачем з урахуванням принципу «раціонального сумніву» доведено правові підстави для реалізації наданих йому повноважень, аналогічно цьому в справі ЄСПЛ «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для сумніву, що відповідач діяв неправомірно. Навпаки, відповідно до п. 2 ст. 86 КАС України ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Пояснення позивача вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача. Однак суд не є засобом для сторін та не толерує зловживання ними правами.

Перед судом не доведено порушення відповідачем будь-яких правових норм щодо фіксації правопорушення ним особисто, не встановлено невикористання відповідачем передбачених законом засобів доказування, обов`язковість використання яких була б встановлена законом, відхилення клопотання про дослідження доказів позивача.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

В ст. 7 КУпАП вказано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. В тій частині, в якій суд уповноважений розглянути цей спір будь-якого порушення підстав і порядку дій відповідача не встановлено.

За вказаних обставин позов є необґрунтованим, заснованим на припущеннях, а тому не підлягає до задоволення.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції допустився помилки в частині застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційний суд визнає правильним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити, постанову Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року у справі № 463/3809/16- а скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Інспектора патрульної поліції взводу №2 роти №3 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_3

Постанова в повному обсязі складена 12 грудня 2016 року.