Справа № 815/4775/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/4775/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.06.2016р. №319-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Сирії, народився та проживав в м.Камишлі, провінції Аль-Хасака, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження з причин ситуації загальнопоширеного насильства, через побоювання бути примусово мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, а також внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю до етнічної меншини - курдів. Сирія неспроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 року. Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби від 17.06.2016р. №319-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2016р. позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що факт громадянської війни в Сирії є загальновідомою обставиною та у липні 2012 року Міжнародний комітет Червоного Хреста визнав конфлікт в Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру, ситуація в країні за інтенсивністю та напруженістю насилля становить ризик для людини. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що конфлікт на території Сирії має локальний характер та зазначає, що інформація по країні походження підтверджує, що конфлікт є всеохоплюючим і альтернативи внутрішнього переміщення не існує.

Також, апелянт посилається на те, що Державною міграційною службою України при прийнятті рішення від 17.06.2016р. №319-16 не взято до уваги доводи позивача про існування ризику переслідувань ОСОБА_5 як члена етнічної групи - курдів.

Апелянт вважає, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання. У випадку повернення ОСОБА_5 до країни походження йому загрожуватиме реальна небезпека, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, народився в м. Камишлі області Хасеке; за національністю курд; сповідує іслам (суніт); має повну середню освіту; неодружений.

Територію країни громадянського походження позивач залишив у вересні 2009 року авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи НОМЕР_2. Метою приїзду до України було здобуття освіти.

З березня 2013 року ОСОБА_5 перебуває на території України нелегально.

09 листопада 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою №317 щодо отримання захисту, в якій зазначив, що прибув до України здобути вищу освіту, проте через фінансові труднощі припинив навчання. Позивач втратив зв'язок із родиною, яка залишилася в Сирії. На момент звернення проживає у знайомих. Його брата вбили в Сирії. Він не знає де його батьки, а від знайомих позивач дізнався, що вони переїжджають з місця на місце. Триває війна між ІГІШ (ISIS) та армією, тому позивач хоче жити в Україні.

04.05.2016р., за результатами розгляду заяви позивача, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2015OD0351, яким рекомендовано відмовити позивачу у наданні статусу біженця та додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 встановлено, що він не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим він не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 17.06.2016р. №319-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016р. №319-16 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд врахував локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни, а також те, що всі найближчі родичі ОСОБА_5 залишились проживати у м. Хасеке, де на даний час відсутні будь-які загрози їх життю.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою щодо отримання захисту ОСОБА_5, в обґрунтування неможливості повернення до Сирії, зазначав, що там проходить громадянська війна і якщо він потрапить на територію Сирії, його одразу заберуть до армії чи інших озброєних угрупувань. Також, посилався на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю до етнічної меншини - курдів.

Однак, в ході судового розгляду не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та, відповідно, давати підстави для визнання ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, найближчі родичі ОСОБА_5 (батько, матір, брат та дві сестри) на даний час проживають у Сирії в м. Хасеке і інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.

Служба в армії не відноситься до Конвенційних ознак для надання статусу біженця. Матеріалами справи підтверджено, що строк дії паспортного документу позивача було продовжено з 04.08.2009р. по 03.08.2015р., що свідчить про відсутність будь-яких зобов'язань позивача перед державою громадянського походження. Інформація же щодо отримання повісток для проходження військової служби являється непідтвердженою.

Водночас, апеляційний суд встановив, що сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії Башша Аль-Асад підписано Указ №32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом «Про військовий обов'язок та військову службу», скоєні до 25.07.2015р.

З огляду на вищевикладене, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними, не ґрунтуються на фактичних обставинах, а є виключно припущеннями ОСОБА_5.

До того ж, сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Колегія суддів враховує, що на території України позивач знаходився нелегально з 27.03.2013р., а за захистом звернувся лише 09.11.2015р., тобто після закінчення терміну легального перебування на території України та через 4 роки після початку конфлікту в Сирії. Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції проаналізовано інформацію по країні походження ОСОБА_5 та встановлено, що: рідне місто позивача Камишли та більша частина області Хасеке наразі контролюються курдськими загонами самооборони, які поступово звільнюють регіон від представників самоназваної «Ісламської Держави» [джерело: http://nation-news.ru//183925-kurdy-osvobodili-klyuchevoi-gorod-v-haseke]; станом на 25.04.2016р. більша частина області Хасеке, зокрема міста Хасеке та Камишли, контролюються курдами та державною владою Сирії [джерело: http://syria.liveuamap.com/]. Також суд першої інстанції врахував локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни.

Альтернатива внутрішнього переміщення, у даному випадку, вважається цілком можливою з урахуванням інформації по країні походження та належності позивача до курдів.

Позивачем не заперечується, що соціально-політична ситуація в Сирії почала загострюватись на початку 2011 року, що, на думку колегії суддів, вказує на можливість звернення за міжнародним захистом одразу після закінчення легального строку перебування на території Україні. Однак, як зазначалось вище, ОСОБА_5 нелегально перебував на території Україні та працював на промисловому ринку « 7 кілометр» у період з 27.03.2013р. по 09.11.2015р., та не звертався за захистом.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки в рамках даного адміністративного позову не порушується питання про примусове видворення ОСОБА_5 за межі території України. Оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак така відмова не позбавляє позивача права залишитися на території України, якщо він має для цього інші законі підстави.

Хоча ситуація військового конфлікту в Сирії підтверджена міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід враховувати і інші фактори, зокрема, можливість внутрішнього переміщення, отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами, причини звернення за захистом, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні тощо.

Факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 16.12.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.