Справа № 815/6989/14
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6989/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім подали апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року, в якій просять скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Постановою від 17 березня 2015 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд відмовив в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Вимоги апеляційної скарги апелянти обґрунтовують тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянти вважають помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність у позивачів, які є подружжям, умов для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки при зверненні з позовом ОСОБА_1 зазначав, що існує ризик його переслідувань за релігійною ознакою та приписуваних йому політичних поглядів.

Апелянти зазначають, що при прийнятті оскарженої постанови, суд першої інстанції не врахував актуальної інформації по країні походження ОСОБА_2, оскільки численні джерела підтверджують факти релігійних переслідувань осіб в ОСОБА_2 шляхом сфабрикованих звинувачень у «екстремістській» діяльності, належності до заборонених релігійних організацій.

Також, апелянти посилаються на порушення Державною міграційною службою України встановленої законодавством процедури розгляду їх заяв, так як органом міграційної служби щодо позивача ОСОБА_1 направлено на адресу Служби Безпеки України запит щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених абз. 2-4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідь на який не отримано.

Державна міграційна служба України надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1. За національністю узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова узбецька, також вільно володіє російською мовою. Одружений на громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1 Ділором Халім ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має трьох дітей: сина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_3 Мірзомухаммадсодік ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_3 Муслімахон ІНФОРМАЦІЯ_5

ОСОБА_1 має середню освіту. В період з 1981 по 1989 роки навчався в школі №10 в м. Коканд, в період з 1989 по 1995 роки навчався у педагогічному училищі у м. Коканд. До моменту виїзду з країни позивач працював різноробочим на ринку у м. Коканд. Позивач ОСОБА_1 не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій. В країні громадянського походження залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: матір та сестри. У жовтні 2013 року дружина позивача приїхала до нього разом із дітьми в Україну.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 вибув з ОСОБА_2 в Україну 27.10.2011р. авіарейсом м. Ташкент (ОСОБА_2) - м. Київ (Україна), на підставі національного паспорту СF 1579630, державний кордон перетнув легально у КПП аеропорту Бориспіль. З м. Києва позивач прибув у м. Одесу до свого товариша та допомагає йому в мечеті.

Також суд першої інстанції встановив, що 18.10.2012р. ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 392 про надання захисту в Україні, за результатами розгляду якої 06.11.2012р. наказом №85 першим заступником начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6, особова справа ODS 12/388.

15.09.2014 р. за результатами розгляду особової справи ODS 12/388 громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1, Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області складений висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.11.2014 р. рішенням Державної міграційної служби України №580-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні.

Також, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 Ділором Халім є громадянкою ОСОБА_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1. За національністю узбечка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова узбецька, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином ОСОБА_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6, з яким має трьох дітей: сина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_3 Мірзомухаммадсодік ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_3 Муслімахон ІНФОРМАЦІЯ_5

Позивачка разом із дітьми виїхала в Україну до чоловіка, оскільки вона, як мусульманська жінка, повинна бути поряд із чоловіком, а той був вимушений покинути Батьківщину через те, що представники служби безпеки підозрювали його в терористичній діяльності. ОСОБА_1 Ділором Халім має середню освіту. Чоловік позивачки виїхав в Україну в 2011 році. Не була членом жодної з політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій.

ОСОБА_1 Ділором Халім вперше прибула на територію України 23.05.2013р. авіарейсом м. Ташкент (ОСОБА_2) - м. Київ (Україна), в Україні перебувала до вересня 2013 року, коли знов повернулася до ОСОБА_2. 27.09.2013р. позивачка разом із дітьми виїхала з Батьківщини потягом Ташкент (ОСОБА_2) Харків (Україна) транзитом через Російську Федерацію та Казахстан. Державний кордон України перетинала легально 01.10.2013р.

Суд першої інстанції встановив, що 30.05.2014р. ОСОБА_1 Ділором Халім звернулася до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою №141 про надання захисту в Україні, за результатами розгляду якої 26.06.2014р. наказом №114 заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1 Ділором Халім ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2014OD014.

29.09.2014р., за результатами розгляду особової справи №2014OD014 громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Ділором Халім 20.12.1979р.н., Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області складений висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби України № 658-14 від 21.11.2014р. позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_1 Ділором Халім про визнання протиправним та скасування рішень Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14, суд першої інстанції, з посиланням на п.1, п.13 ч.1 ст.1, ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на Конвенцію про статус біженців 1951 року, виходив з того, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За наслідками дослідження матеріалів особових справ позивачів та оцінки їх пояснень, наданих у судовому засіданні, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 наводилися суперечливі факти, що викликало у суду сумніви у правдоподібності тверджень позивача. Зокрема, суд встановив, що ОСОБА_1 не підтвердив власну причетність до діяльності будь-якої релігійної організації, а лише зазначає той факт, що він дотримується всіх канонів Ісламу та регулярно відвідував мечеть у м. Коканд, яка є офіційно зареєстрованою владою.

Здійснивши аналіз наданої позивачами та з відкритих компетентних джерел інформації по країні походження - ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив, що уряд ОСОБА_2 в цілому не втручається в життя віруючих, які відвідують офіційно зареєстровані мечеті, а переслідувань зазнають мусульмани, які обговорюють релігійні питання поза офіційно зареєстрованих мечетей, навчалися у закордонних медресе, або були пов'язані з імамами-ваххабітами або ж належать до так званих «релігійних екстремістів».

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки встановлено, що ОСОБА_1 відвідує мечеть, яка є офіційно зареєстрованою органами влади, не належить до релігійних екстремістських організацій, які заборонені, тому відсутні підстави вважати, що він міг зазнавати переслідувань за релігійною ознакою.

Також, суд дійшов висновку про суперечливість тверджень позивача стосовно того, що саме його обвинувачували в терористичних нападах 2000 року, оскільки весь цей час він проживав разом із родиною у м. Коканд, місце проживання не змінював. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи ОСОБА_1, що він був присутнім на судовому засіданні, на якому його було виправдано, оскільки позивач не надав жодних підтверджуючих документів таким доводам, не зазначив статті кримінального чи адміністративного кодексу, яка йому була інкримінована.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 без перешкод виїхав з ОСОБА_2 в липні 2011 року та без перешкод повернувся в країну свого громадянського походження в жовтні 2011 року, після чого повторно без жодних перешкод покинув ОСОБА_2. Інформація про будь-які переслідування позивача чи проблеми під час перетину кордону відсутня.

Суд першої інстанції також встановив, що під час перебування на території України, позивач виїжджав на територію Російської Федерації, але за захистом там не звертався. За захистом в Україні ОСОБА_1 звернувся лише 18.10.2012р. - через рік після прибуття в Україну та нелегального перебування на її території.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування за ознакою віросповідання, а тому відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як наслідок, за висновками суду першої інстанції, відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, його дружини ОСОБА_1 Ділором Халім, яка виїхала з країни за своїм чоловіком.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянтів, представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14, якими ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, як таким, у яких відсутні умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно п.195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд встановив, що згідно наданої позивачами інформації вони є громадянами ОСОБА_2, однак не можуть повернутися в країну походження через звинувачення ОСОБА_1, який відвідував мечеть 5 разів на день, в екстремістській діяльності, через що останній опинився під загрозою переслідувань.

При зверненні до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 та ОСОБА_1 Ділором Халім посилалися на те, що за віросповіданням вони є мусульманами-сунітами, а влада в ОСОБА_2 виступає проти повної ісламізації населення та переслідує тих, хто вважає себе правовірними мусульманами. Однак, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції позивачами не підтверджено власну причетність до діяльності будь-якої релігійної організації, в тому числі забороненої, а лише зазначено, що вони дотримуються заповітів Ісламу, що, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для переслідувань, так як Іслам є основною релігією ОСОБА_2.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів ОСОБА_1, що він був присутній на судовому засіданні, на якому його виправдано, а також, що після суду за ним постійно слідкували і викликали на розмови представники служби безпеки. При цьому апеляційний суд зазначає, що в липні 2011 року ОСОБА_1 без перешкод виїхав з ОСОБА_2, куди в жовтні цього ж року без перешкод повернувся. Відомостей про переслідування чи про проблеми з перетином кордону позивач не зазначив.

Згідно ст.4 ОСОБА_5 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційний суд встановив розбіжність в поясненнях апелянтів, зокрема, під час співбесіди 06.11.2012 р. ОСОБА_1 зазначав, що в період його перебування на території України до його будинку ніхто не приходив, а лише його матір розповіла, що ним хтось цікавився. Поряд з цим, дружина ОСОБА_1 ОСОБА_1 Ділором Халім в протоколі співбесіди зазначила, що невідомі люди приходили до їх будинку та шукали чоловіка.

Проаналізувавши матеріали особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_6, апеляційний суд встановив, що апелянти не зазначають жодних конкретних дат будь-яких подій в ОСОБА_2, тобто надана ними інформація носить загальний характер та не містить чітких відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині.

Також, апелянти не можуть обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України, зокрема ОСОБА_1 у період з 27.10.2011р. по 18.10.2012р., ОСОБА_1 Ділором Халім у період з 01.10.2013р. по 30.05.2014р., тоді як необхідність подання заяви про захист якомога раніше передбачено ОСОБА_5 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту».

В матеріалах справи, крім суперечливих показань апелянтів, відсутні будь-які підтвердження, що під час перебування в ОСОБА_2 або після залишення території цієї країни, ОСОБА_1 зазнавав чи зазнає будь-яких переслідувань за ознаками віросповідання.

Враховуючи наявність розбіжностей в показаннях апелянтів, неможливість ними підтвердити свої доводи щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, звернення за легалізацією після тривалого перебування на території України, а також з врахуванням інформації по країні походження позивачів, де на даний час відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти та соціально-політична ситуація є стабільною, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_1 Ділором Халім та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ними обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону, субєкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_1 Ділором Халім у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Доводи апеляційної скарги висновків відповідача та суду першої інстанції не спростовують, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_1 Ділором Халім залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складний 05 грудня 2016 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець