Справа № 826/1673/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1673/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Адам Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, третя особа - державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до Міністра юстиції України та заступника Міністра юстиції України із заявами від 27.07.2015 (за вх. №639/6) та від 06.08.2015, в яких просив, зокрема, надати повну інформацію з реєстру правочинів щодо договору дарування №762635 (серія невідома) двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_5, паспортні дані: серія НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_6, паспортні дані: серія НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, підстава: договір купівлі-продажу, за яким власником квартири є ОСОБА_5, дата укладення влітку 2005, орієнтовна дата укладення договору дарування 2006-2011 роки.

У відповідь на вказані заяви Міністерство юстиції України листом від 12.08.2015 №Ш-16207/15.3-15/7 повідомив позивача про те, що копію звернення ОСОБА_2 переадресовано за належністю до державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для вирішення по суті, а оригінал звернення залишено на розгляді в апараті Міністерства юстиції України.

Листом від 26.08.2015 №Ш-15344/13.1, №Ш-16207/13.1 Міністерство юстиції України повідомило позивача про те, що з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 05.09.2012 №824 «Деякі питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», відтак, функціонування Державного реєстру правочинів з 01.01.2013 припинено, а надання з нього інформації у будь-який спосіб не передбачено законодавством. Крім того, у вказаному листі наголошено, що у Міністерства юстиції України відсутні повноваження щодо розшуку правочинів, посвідчених нотаріусами України від імені фізичних осіб, натоміть, довідки про вчинення нотаріальної дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, згідно з приписами статті 8 Закону України «Про нотаріат», видаються нотаріусом.

У свою чергу, державне підприємство «Національні інформаційні системи» листом від 24.11.2015 за вих. №2029/10-09 вказало позивачу про те, що функціонування Державного реєстру правочинів було припинено з 01.01.2013, можливість надання інформації з вказаного реєстру у будь-який спосіб, у тому числі шляхом «розархівування», будь-якими нормативно-правовими актами не передбачено. При цьому, підприємством зазначено, що з аналізу даних Державного реєстру прав вбачається, що об'єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 був відчужений ОСОБА_5 31.10.2013 на підставі договору дарування від 31.10.2013 №1654, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. на користь гр. ОСОБА_9 Правовстановлюючим документом, який підтверджував належність ОСОБА_5 квартири за адресою АДРЕСА_1 визначено договір купівлі-продажу від 06.07.2005 №2116, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. Таким чином, державним підприємством «Національні інформаційні системи» зроблено висновок, що право власності на зазначену квартиру ОСОБА_5 належало безперервно з 2005 року по 2013 рік, оскільки у разі укладення будь-яких договорів відчуження об'єктів нерухомого майна, правовстановлюючі документи у сторони, що відчужує, відповідно до вимог законодавства, вилучаються, з урахуванням чого, відомості, викладені у заяві позивача, не відповідають даним Єдиних та Державних реєстрів, а іншою інформацією підприємство не володіє.

Вважаючи таку відмову у наданні запитуваної інформації необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив:

- зобов'язати Міністерство юстиції України створити механізм реалізації права ОСОБА_2 на отримання інформації з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2;

- зобов'язати Міністерство юстиції України надати ОСОБА_2 інформацію з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що створення механізму реалізації права ОСОБА_2 на отримання інформації з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, є дискреційними повноваженнями відповідача. Наявність інформації з Державного реєстру правочинів яку просить надати позивач, не підтверджена відповідачем та третьою особою, а також безпосередньо самим позивачем під час судового розгляду. Суд також зазначив, що статус Міністерства юстиції України як держателя Державного реєстру правочинів не передбачає наявності у відповідача обов'язку з надання позивачу запитуваної інформації.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671 було затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів (надалі - Тимчасовий порядок №671).

Відповідно до абз. 1 п. 1 Тимчасового порядку № 671 Державний реєстр правочинів (далі - Реєстр) - єдина комп'ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Згідно п. 5 Тимчасового порядку № 671, державній реєстрації підлягають такі правочини: договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна; договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти; договір довічного утримання (догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно; договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж один рік; договір управління нерухомим майном; інші правочини, державна реєстрація яких передбачена законом.

Відповідно до п. 6 Тимчасового порядку № 671 державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Пунктом 18 Тимчасового порядку № 671 було передбачено, що витяг видається на запит сторін правочину або уповноважених ними осіб. Суди, органи прокуратури, внутрішніх справ, державної податкової служби, служби безпеки та інші органи державної влади отримують витяг, якщо запит зроблено у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законодавством.

Таким чином, відповідно до положень Тимчасового порядку № 671, отримувати інформацію (витяг) про правочин мали виключно сторони правочину, уповноважені ними особи, або ж, в окремих випадках, суди, органи прокуратури, внутрішніх справ, державної податкової служби, служби безпеки та інші органи державної влади.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 05.09.2012 № 824, яка набрала чинності 01.01.2013, затверджено Перелік постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, серед яких, зокрема, вказано Постанову Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів». Таким чином, 01.01.2013 Тимчасовий порядок № 671 втратив чинність. Після 01.01.2013 жодних актів, які б регламентували діяльність Державного реєстру правочинів, визначали коло осіб, які надають інформацію з реєстру та осіб, які мають право на отримання інформації з цього реєстру, не приймалося.

Таким чином, з 01.01.2013 функціонування Державного реєстру правочинів було припинено. Жодних документів, які б передбачали його існування після 01.01.2013 матеріали справи не містять.

Тобто, станом на день звернення позивача із проханням про надання інформації з Державного реєстру правочинів, вказаного реєстру юридично не існувало, а тому відповідач об'єктивно не міг надати з нього будь-якої інформації.

Окрім того, чинне законодавство України не передбачає повноважень Міністерства юстиції України на надання громадянам інформації з державних реєстрів, функціонування яких припинено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання надати інформацію.

Щодо позову в частині зобов'язання створити механізм отримання інформації з Державного реєстру правочинів слід зазначити таке.

Позивач стверджує, що не розробивши механізм отримання інформації з Державного реєстру правочинів, відповідач порушив його право на доступ до інформації, передбачене ст.ст. 2, 5, 6 Закону України «Про інформацію».

Проте, апеляційний суд вважає, що не може вважатися порушенням права на доступ до інформації, у розумінні ст.ст. 2, 5, 6 Закону України «Про інформацію», ненадання позивачу доступу до реєстру, функціонування якого не передбачено чинним законодавством. З цих же підстав, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач не розробив механізму доступу до такого реєстру.

Наразі жодний чинний нормативно-правовий акт не зобов'язує Міністерство юстиції України розробляти механізм вільного доступу до державних реєстрів, функціонування яких не передбачено законодавством. У зв'язку із цим, як вірно зазначив суд першої інстанції, зобов'язання відповідача створити такий механізм, фактично означатиме втручання суду у дискреційні повноваження центрального органу виконавчої влади.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 08.12.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Земляна Г.В.