Справа № 826/26155/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач) про скасування наказу про звільнення № 2336-К від 26.10.2015 року та поновлення позивача на роботі у апараті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України; стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.11.2015 року до дня поновлення на роботі; стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача завдану йому незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 20 вересня 2016 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працював на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 15 січня 2015 року в порядку переведення з Міністерства промислової політики України з посади головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та виявлення корупції у зв'язку із злиттям двох міністерств.

Відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 2336-К від 26.10.2015 року позивача з 30.10.2015 року звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення позивача відбулося на підставі попередження, наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 171 від 27.02.2015 року «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України», штатного розпису апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на 2015 рік.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Постановою Кабінету Міністрів України № 85 від 05.04.2014 року «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» затверджено граничну чисельність, зокрема, працівників Міністерства економічного розвитку України (надалі - Мінекономрозвитку), яка склала 863 штатних одиниці.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року N 76-VIII (надалі - Закон N 76-VIII) керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

На виконання наведеної норми, наказом «Про структуру апарату в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України» № 171 від 27.02.2015 року (надалі - наказ № 171) в Мінекономрозвитку була затверджена нова структура апарату Міністерства, яким передбачено скорочення посад та структурних підрозділів.

02.03.2015 року було введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скороченого апарату Міністерства 389 посад.

Судом встановлено, що позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності штату, що сталося внаслідок затвердження нової структури Міністерства, відповідно до наказу № 171.

Позивача було попереджено про скорочення із займаної посади 25.03.2015 року, про що свідчить його підпис на попередженні. З пояснень відповідача убачається, що запропонувати іншу посаду, відповідно до кваліфікації ОСОБА_2 Міністерство не мало можливості, з огляду на що останнього було попереджено про вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач зазначає, що відповідно до наказу «Про структуру апарату в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України» № 1290 від 31.10.2014 року до структури апарату входив Департамент реформування публічної адміністрації, до складу якого входив Відділ наукового забезпечення Управління модернізації інструментів стратегічного управління, де працював позивач.

Разом з тим, наказом Мінекономрозвитку № 1474 від 25.12.2014 року до структури апарату Міністерства зазначений департамент не входив.

Оскільки, наказом Мінекономрозвитку № 171 було передбачено не тільки скорочення посад, а й структурних підрозділів, Департамент реформування публічної адміністрації був виключений із структури апарату Міністерства.

З урахуванням наведеного, відповідач вказує на неможливість переведення позивача на іншу рівнозначну роботу в Мінекономрозвитку, яка б відповідала кваліфікації позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі. При наявності не запропонованих вакантних на підприємстві, з якого звільняють працівника, посад, пропозиція зайняти посаду в структурі іншої юридичної особи не може бути розцінена як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього статтею 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що жодної вакантної посади позивачу запропоновано не було. При цьому, відповідач зазначає, що в новоствореній структурі були відсутні посади, які відповідають кваліфікації позивача. Однак вказані твердження відповідача суд вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що останнім надавалася оцінка професійним якостям позивача поряд з іншими прийнятими на роботу працівниками, його освітньо-кваліфікаційному рівню.

Між тим, судом встановлено, що позивач має вищу освіту, за фахом - юрист, магістр державного управління - в лютому 2014 року закінчив Національну академію державного управління при Президентові України. Відмінно захистив магістерську роботу на тему «Антикорупційна експертиза правових актів: сутність, складові елементи», має тривалий стаж державної служби понад 9 років, загальний трудовий стаж понад 20 років на посаді головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та виявлення корупції. З червня 2010 року по січень 2015 року працював на посаді головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та протидії корупції, а з лютого 2012 року по січень 2015 року позивач одноособово забезпечував виконання завдань Сектору з питань запобігання та протидії корупції Міністерства промислової політики України.

Судом встановлено, що за вказаний період роботи позивач жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Брав учать у розробці змін та доповнень до Законів України, постанов Кабінету Міністрів України з питань запобігання та виявлення корупції та підготовці проектів наказів Міністерства промислової політики України.

При цьому, позивач постійно підвищував рівень своєї кваліфікації, про що свідчать: свідоцтво про участь у семінарі, видане 22.11.2011 року Інститутом підвищення кваліфікації керівних кадрів при Національній академії державного управління при Президентові України; свідоцтво, видане Центром перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників юстиції про проходження курсу «Питання нормо проектувальної техніки. Державна реєстрація нормативно-правових актів. Питання чинного законодавства України»; свідоцтво, видане Київським національним університетом внутрішніх справ про проходження курсу «Суспільно-правові дисципліни. Юридичні дисципліни. Спеціальні дисципліни»; свідоцтво, видане Національною академією внутрішніх справ про проходження курсу «Державне управління та організація та протидії корупції. Адміністративно-правові заходи протидії корупції. Особливості запобігання та протидії корупції правоохоронними органами. Юридична психологія. Юридико-лінгвістичні аспекти ділового спілкування».

Відповідно до ст. 42 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Звільняючи позивача з посади, відповідачем не взято до уваги той факт, що на утриманні позивача знаходяться двоє синів: один з яких відвідує дитячий садок, інший студент 3 курсу денної форми навчання Національного університету «Одеська юридична академія» та 75 річна мати.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, 17.07.2015 року позивач переніс хірургічну операцію та після тривалого лікування у Київському міському клінічному онкологічному центрі 13.10.2015 року отримав інвалідність.

Як убачається з листа Фонду соціального захисту інвалідів № 1/8-66/02-01 від 18.11.2015 року «Щодо розгляду запиту на інформацію», згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів (ч. 9 цієї статті).

Згідно із звітом, наданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, у Міністерстві впродовж 2014 року працювало 8 інвалідів. В той же час, інформацію про кількість інвалідів в структурі апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 26.10.2015 року Фонд не отримував. Будь-яка інша інформація, зокрема про дотримання в Мінекономрозвитку чотирьохвідсоткового нормативу по створенню робочих місць для інвалідів при скорочені штатних працівників до Фонду не надходила.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач повинен був запропонувати позивачу робоче місце в рамках чотирьохвідсоткового нормативу по створенню робочих місць для інвалідів при скороченні штатних працівників.

Окрім того, відповідачем було проігнороване звернення Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю № 36-01/516 від 17.11.2015 року щодо сприяння в працевлаштуванні позивача, з урахуванням його соціального статусу інваліда.

Також, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання відповідача на те, що інвалідність ІІІ групи позивач отримав з 13.10.2015 року, відповідно до медичної довідки форми 162/о, а повідомлення про його скорочення з посади відбулося 25.03.2015 року, тобто пізніше від дати попередження про вивільнення, є необґрунтованим, оскільки, в даному випадку, строки отримання інвалідності не можуть бути поставлені в залежність від дати попередження про вивільнення. Між тим саме протягом двох місяців з дати винесення попередження про вивільнення, відповідач повинен був вживати заходи щодо працевлаштування позивача, з урахуванням його переважного права на залишення на роботі та соціального статусу інваліда.

З пояснень відповідача убачається, що на виконання вимог Закону України від 28.12.2014 року N 76-VIII в Міністерстві відбулися організаційні зміни, а саме: затверджена нова структура апарату Міністерства (наказ № 171), відповідно до якої введений в дію новий штатний розпис у складі 863 штатних одиниці з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 380 посад.

Облікова чисельність станом на 31.12.2014 року складала 1 265 працівників. Штатна чисельність - 1 243 одиниці. Тобто, станом на 01.01.2015 року облікова чисельність перевищувала штатну на 22 одиниці. А потрібно було скоротити 380 посад, що призвело до вивільнення працівників.

Штатний розклад із скороченням посад на 863 одиниці був затверджений 27.02.2015, в той час як облікова чисельність складала 1 265 осіб.

Станом на 31.12.2015 року облікова чисельність складала 915 осіб (штатних 863 одиниці), з яких 99 осіб були не переведені на посади до нового штатного розпису. З них, 5 - мобілізовані, 4 не переведені у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, 90 у відпусках по догляду за дитиною. Таким чином, реорганізація Мінекономрозвитку триває.

Отже, за результатами штатних змін у Мінекономрозвитку, 863 штатних одиниць було переведено у нову структуру.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про набрання нових співробітників до Мінекономрозвитку у кількості 85 осіб.

Згідно листа Міністерства економічного розвитку № 2013-12/39053-09 від 23.11.2015 року у Мінекономрозвитку працюють 11 осіб, які надали довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, яка видається інваліду. За період з 27.02.2015 року по 11.11.2015 року до Мінекономрозвитку призначено 74 особи. Посада завідувача сектору запобігання та виявлення корупції Мінекономрозвитку є вакантною з 08.04.2014 року.

Окрім того, як убачаться з листа Мінекономрозвитку № 2013-10/21119-09 від 27.01.2016 року в порядку переведення та призначення на посади без проведення конкурсу було прийнято на роботу 15 осіб.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що з моменту винесення попередження до моменту звільнення позивача, в Мінекономрозвитку були наявні вакантні посади, зокрема, і в інших новостворених структурних підрозділах, а тому посилання відповідача на відсутність вакантних місць є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Суд відхиляє послання позивача на те, що його було звільнено без дозволу профспілкового органу, оскільки доказів того, що він був членом профспілкового органу матеріали справи не містять.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 було звільнено в порушення норм чинного законодавства, а тому наказ Мінекономрозвитку № 2336-К від 26.10.2015 року про звільнення ОСОБА_2 підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації з 02 листопада 2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз. 3 цього ж пункту).

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (п. 4 розділу ІІІ цього ж Порядку).

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Розраховуючи суму, яка підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 року по 20 вересня 2016 року, суд виходить з наступного.

Так, час вимушеного прогулу складає 221 календарний день.

Посадовий оклад позивача, відповідно до довідки відповідача № 2102-13/44 від 19 січня 2016 року, становить 1 785 грн.

Таким чином 1 785 грн. (посадовий оклад) х 2 (місяці) / 42 (кількість робочих днів за ці два місяці) = 85 грн. Тобто середньоденна заробітна плата позивача складає 85 грн.

Відтак, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 року по 20 вересня 2016 року у розмірі 18 785 грн. (85 грн. х 221 = 18 785 грн.)

Як убачається з матеріалів справи, позивачу була виплачена сума отриманої допомоги по безробіттю за період вимушеного прогулу у розмірі 8 924, 67 грн., яка підтверджується довідкою Шевченківського РЦЗ № 194 від 04 травня 2016 року.

18 785 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу) - віднімаємо 8 924, 67 грн. (виплачену позивачу суму) = 9 860, 33 грн. (сума, яка підлягає стягненню з відповідача).

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що негайному виконанню підлягає постанова суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 02 листопада 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць в сумі 1 785 грн.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., то вона задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши всі матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 08.12.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.