Справа № 760/13118/16-а
Суддя: Кицюк В. С.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ районний суд м. КИЄВА
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

представника позивача Щербака Р.С.,

представника відповідача Андрєєва Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», а також зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому таку одноразову грошову допомогу, мотивуючи свої вимоги наступним.

Так, позивач з 02.10.1982 по 24.01.1985 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, зокрема, з 29.10.1982 по 06.01.1985 учасник бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан.

17.04.2014 у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності.

Позивач звернувся із заявою до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вищезазначеного закону та постанови КМУ, надавши всі необхідні документи.

04.01.2016 позивач отримав відповідь від комісаріату про те, що він має право на отримання грошової допомоги в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму.

В той же час Міністерство оборони України згідно Витягу з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, затвердженого Міністром оборони України від 20.05.2016 №36, відмовило у такій виплаті, оскільки відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення.

Більше того, слід зауважити, що саме такої позиції притримувався і представник відповідача в судовому засіданні. Стверджував, що Міністерство оборони України не має законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги позивачу на підставі вищезазначених положень закону і постанови КМУ. Акцентував увагу на тому, що суд взагалі не може зобов`язувати відповідача здійснювати нарахування та виплати, а формулювання може бути «зобов`язати вирішити питання».

В цьому аспекті представник позивача підкреслив, що за такої позиції відповідача по порушеному питанню ні про які «дискреційні повноваження» мова йти не може. Представник Міністерства оборони України чітко засвідчив, що позиція відповідача такова, що вони вважають, що підстав для виплати в такому обсязі одноразової грошової допомоги немає. Просив суд захистити порушене право позивача і щоб такий захист був «ефективний» в розумінні практики Європейського Суду з прав людини як теоретично, так і практично (справа Мірошник проти України). Вважав беззаперечно правильною свою позицію, зокрема те, що зазначення судом в резолютивній частині рішення про «зобов`язання Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги по інвалідності ІІІ групи» призведе до того, що позивач за такої позиції Міністерства оборони України, яка була висловлена його представником в суді, змусить його в подальшому знову звертатися до даного суду із позовом замість того, щоб отримати належну сатисфакцію.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що позивач з 02.10.1982 по 24.01.1985 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, а з 29.10.1982 по 06.01.1985 він учасник бойових дій в Демократичні Республіці Афганістан.

17.04.2014 у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної Військово-лікарської комісії МО України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм каліцтв у колишнього військовослужбовця та відповідною довідкою до акту огляду МСЕК про встановлення ІІІ групи інвалідності (а.с.8, 9)

В даному випадку суд критично оцінює доводи представника Міністерства оборони України, який за відсутності заперечень самого такого висновку комісії, також відсутності доказів того, що таке рішення скасовано, чи прийняте нове протилежного змісту, вимагає від позивача представлення документів, на підтвердження того, що ці поранення були здобуті ним наприклад під час перебування в стані алкогольного сп`яніння, токсичного чи наркотичного, тощо, або підтвердити той факт, що ці поранення він не сам собі спричинив, надавши відповідачу довідки із архівних установ, які перебувають на даний час на території Російської Федерації, оскільки як зазначено судом вище саме лікарська комісія при відповідачеві дала відповідний висновок із категоричною резолютивною частиною «поранення (контузія) та захворювання, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії» (а.с.9)

Також суд погоджується із позицією представника позивача, що є неприпустимим особі, які виконували свій громадянський обов`язок і захищала Батьківщину, під час чого отримала поранення, після того, як звільнилася з лав ВСУ «бігати» та доводити, що такі поранення вона отримала не під час перебування її в стані алкогольного сп`яніння))

Позивач звернувся із заявою до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вищезазначеного закону та постанови КМУ, надавши всі необхідні документи.

04.01.2016 позивач отримав відповідь від комісаріату про те, що він має право на отримання грошової допомоги в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму.

В той же час Міністерство оборони України згідно Витягу з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, затвердженого Міністром оборони України від 20.05.2016 №36, відмовило у такій виплаті, оскільки відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення.

За викладених вище обставини суд вважає таке рішення Міністерства оборони України не відповідає положенням діючого законодавства.

Згідно ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Військовослужбовцям у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону), згідно ч.1 ст.16 якого в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога) гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим законом мають право на її отримання.

Згідно п.4 ч.2 ст.16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується в разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно ч.9 ст.16-3 Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається КМУ.

Так, постановою КМУ від 25.12.2013 №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975)

Зазначений Порядок №975 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, згідно якому днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є в разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності дата, що зазначена в довідці МСЕК.

Так, судом встановлено, що такою датою є 17.04.2014, відтак до спірних правовідносин слід застосувати Порядок №975, оскільки інших відмінних чітких визначень щодо дати встановлення групи інвалідності законодавець не передбачив.

Згідно п.б ч.1 ст.16-2 Закону та п.6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається та виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в разі встановлення інвалідності ІІІ групи.

Таким чином, змістовний аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа набуває прав на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення їй інвалідності.

Так, оскільки позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи після звільнення з військової служби та набранням законної сили Закону та Порядку №975, то розмір і порядок виплати одноразової грошової допомоги, якщо інвалідність настала внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, визначається з урахуванням положень вищезазначених нормативно-правових актів, і буде складати для позивача 150 кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Аналогічна практика розгляду даної категорії справ спостерігається в ухвалах ВАС від 22.05.2014 у справі №К/800/62429/13, від 09.07.2015 у справі №К/800/19036/15, а також постановах ВСУ від 10.06.2014, від 18.11.2014 у справі №21-446а14, від 21.04.2015 у справі №21-183а13, останні, в свою чергу, не може бути залишена судом поза увагою на підставі ст.244-2 КАС України.

Щодо клопотання представника відповідача про необхідність вирішення справи окружним адміністративним судом, то в задоволенні даного клопотання судом відповідачу було відмовлено з посиланням на ч.4 ст.6 КАС України, згідно якої ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим кодексом.

Ст.16 Закону визначає передусім підстави соціального захисту військовослужбовців, інвалідність яких настала після звільнення зі служби.

Згідно п.4 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена Законом, та про зобов`язання виплати якої ставить питання позивач в позовній заяві, відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір слід розглядати місцевим загальним судам як адміністративним судам в порядку, встановленому КАС України.

Аналогічна правова позиція висловлена ВАС України в ухвалах від 21.10.2015 у справі №К/800/15929/15, від 29.10.2015 у справі №К/800/82719/13.

Щодо клопотання представника відповідача про залучення до участі в справі військовий комісаріат в якості відповідача, то суд в його задоволенні відмовив із посиланням на те, що останній будь-яких прав чи законних інтересів позивача не порушував, будь-яких вимог до нього позивач не заявляв, тому суд розцінив дане клопотання як спробу затягнути розгляд справи. Суд зауважує, що в спірних правовідносинах військовий комісаріат виконав свої обов`язки в повній мірі та належним чином, відтак є безпідставним твердження представника відповідача і про його залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог.

Також суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на необхідність відмови в задоволенні позову з тих підстав, що рішення про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги безпосередньо Міністерством оборони України не приймалося, що свідчить, за переконанням представника відповідача, про те, що Міністерством оборони України ймовірно не вчинено жодних протиправних дій відносно позивача. Саму заяву про виплату такої одноразової грошової допомоги позивач також адресував безпосередньо Міністерству оборони України через військовий комісаріат, а відповідно до ч.6 ст.16-3 Закону обов`язок щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на Міністерство оборони України, відтак фактично йдеться про відмову у нарахування та виплаті допомоги саме з боку відповідача.

Аналогічної правової позиції притримується і ВАС України в постанові від 15.10.2015 у справі №К/800/26489/15.

В даному контексті слід зупинитися і на визначенні дискреційності повноважень останнього і формулюванні резолютивної частини постанови суду.

Принцип розподілу влади дійсно заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням є здійснення правосуддя.

Проте, суд аналізуючи позицію сторін у справі не вважає визначену позивачем вимогу про «зобов`язання призначити та виплатити» формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та таким, що можуть вийти за межі завдань адміністративного судочинства.

Саме по собі зобов`язання відповідача розглянути лише питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачеві не призведе до очікуваного позивачем результату від здійснення правосуддя і не забезпечить захист його прав і свобод, оскільки представник відповідача кожного разу категорично стверджував про те, що підстав для такого призначення і подальшої виплати позивачу такої допомоги у відповідача немає.

Таким чином, формулювання резолютивної частини рішення «зобов`язати відповідача вирішити/розглянути питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги» може мати наслідком повернення позивача до суду за спливом нетривалого проміжку часу знову для пошуку захисту свого порушеного права за аналогічно викладеним вище обставинам.

Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003№3 рп/2003)

Ст.13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 КАС України.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Суд констатує, що відповідач не довів, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази та системний аналіз положень діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,11, 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Суддя: В.С. Кицюк