Справа № 816/1221/16
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 р.Справа № 816/1221/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016р. по справі № 816/1221/16

за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю " НВФ КМТ 2002"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ КМТ 2002", в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю " НВФ КМТ 2002" адміністративно - господарські санкції у розмірі 12110,00 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно - господарських санкцій у розмірі 636,30 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачем не виконано вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо забезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв'язку із чим відповідач зобов'язаний сплатити суму адміністративно - господарських санкцій в розмірі 12110,00 грн. Оскільки відповідачем вказані санкції в добровільному порядку до Державного бюджету України не перераховано, то вони підлягають стягненню в судовому порядку разом із нарахованою за порушення термінів сплати адміністративно - господарських санкцій сумою пені в розмірі 636,30 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на прийняття рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 30.11.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 11.07.2016 року відповідачем подано до Полтавського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві в цей період становила 10 осіб, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" 1 особа.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що з січня 2015 року по квітень 2015 року включно на підприємстві працювало 14 осіб. Наказом ТОВ "НВФ КМТ 2002" № 1 від 02.01.2015 року затверджено штатний розклад з чисельністю працівників 14 чоловік (у т. ч. 1 інвалід), наказом № 2/з від 02.01.2015 року створено робоче місце для 1 інваліда. Наказом № 2 від 02.01.2015 року прийнято на роботу ОСОБА_1 (інваліда 2 групи) на посаду прибиральниці службових приміщень з 01.01.2015 року. Наказом №20 від 30.04.2015 року внесено зміни до штатного розкладу ТОВ "НВФ КМТ 2002" шляхом виключення, в тому числі, посади прибиральника службових приміщень. Наказом № 21 від 30.04.2015 року затверджено штатний розклад у новій редакції та передбачено штатну чисельність на підприємстві у кількості 7 осіб, тобто у кількості меншій, ніж визначено положеннями частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

01.09.2015 року наказом № 31 введено до штатного розкладу підприємства, в т. ч. посаду інженера з охорони праці для інваліда. У зв'язку зі збільшенням у вересні 2015 року штатної чисельності працівників до 9 осіб, ним з 01.09.2015 року подавались звіти за формою №3-ПН про наявність вільних робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості, що підтверджується листом Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості № 1954 від 27.07.2016 року, а також копіями звітності "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Колегією суддів із листа Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості № 1954 від 27.07.2016 року встановлено, що особи з інвалідністю, які перебували на обліку у центрі зайнятості, до відповідача не направлялись.

У зв'язку із викладеними обставинами та несплатою відповідачем у добровільному порядку адміністративно - господарських санкцій позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вжив необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, вини в діях відповідача судом не встановлено, а відтак, застосування до нього адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць є необгрунтованим.

У доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що до внесення змін до Закону України №875-ХІІ, тобто до 18.03.2006 року судові інстанції звільняли роботодавців від відповідальності на тій підставі, що підприємство не було зобовязано працевлаштовувати інвалідів, цей обов'язок покладався на центральні органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування та громадські організації інвалідів. Проте, після внесення змін до зазначеного Закону законодавець чітко вказав, що роботодавці самостійно працевлаштовують інвалідів.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875 (далі - Закон № 875) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 статті 19 вищезазначеного Закону регламентовано, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875 визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" вбачається, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, натомість вимагає від нього вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, визначених у статтею 18 Закону.

Згідно з наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року № 316 "Про затвердження форм звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та порядку її подання" формою звітності роботодавців про наявність вакантних місць, в тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, є форма № 3-ПН, яка відповідно до положень Закону України "Про зайнятість населення" подається роботодавцями до державної служби зайнятості. За наявності попиту на робочу силу "вакансії" не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

З огляду на вищезазначене, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.

За таких обставин неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості, є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 19 Закону №875-ХІІ передбачено, що керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Проте позивач, посилаючись на порушення з боку відповідача норм законодавства про працевлаштування осіб з інвалідністю, не надав суду доказів того, що останнім не створено робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю або ним відмовлено у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем вжито усіх, передбачених частиною 3 статті 18 Закону № 875 заходів, спрямованих на запобігання порушення прав інвалідів на працевлаштування.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції є правомірним та скасуванню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016р. по справі № 816/1221/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 06.12.2016 р.