Справа № 813/4038/16
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року № 813/4038/16

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу Державної виконавчої служби м. Львова про визнання незаконною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась з позовом, в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову відповідача у ВП №52106973 від 20.10.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

Посилається на те, що 20.10.2016 року відповідачем винесено оскаржувану постанову, згідно якої постановлено стягнути з позивача, як боржника у ВП №52106973, виконавчий збір у розмірі 36007,72 грн за невиконання виконавчого напису у строк, встановлений у постанові про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2016 року. Однак, на думку позивача, така носить протиправний характер і підлягає скасуванню. Вказане мотивує тим, що у зв'язку із порушенням державним виконавцем вимог ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», позивач не була повідомлена про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №52106973 та, як наслідок, про строк, наданий для самостійного виконання рішення. А тому, вважає безпідставним стягнення з неї виконавчого збору. Окрім того, додала, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заперечень та заяв про розгляд справи без участі представника на адресу суду не надходило. За таких обставин, суд на підставі ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Суд встановив, що 06.09.2016 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №956 від 08.09.2016 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В., про стягнення з позивача 360077,24 грн боргу. Згідно з цією постановою, їй як боржнику запропоновано добровільно виконати вимоги виконавчого документу в строк до 13.09.2016 року.

У зв'язку із невиконанням боржником виконавчого напису у зазначений строк, відповідачем винесено спірну постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 36007,72 грн від 20.10.2016 року.

Вважаючи вказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до п.7 р.XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Водночас, цей Закон набрав чинності 05.10.2016 року. А тому, до даних правовідносин слід застосувати положення Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV в редакції від 21.04.1999 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, - виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч.1 ст.28 цього ж Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Статтею 31 Закону України «Про виконавче провадження» визначені умови надсилання документів виконавчого провадження. Зокрема, частиною 1 встановлено обов'язок державного виконавця щодо надіслання сторонам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що на державного виконавця законом покладено низку обов'язків, за умовами послідовного дотримання яких у останнього виникає право на стягнення виконавчого збору: 1) прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, 2) направлення такої постанови боржнику рекомендованим листом, 3) встановлення обставин щодо отримання боржником такої постанови, 4) невиконання боржником рішення у строк, встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження, за умови обізнаності боржника про таку постанову та про строк, в який він може самостійно сплатити борг.

При цьому, саме встановлення обставин щодо отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження є вирішальним фактом при визначенні права державного виконавця на початок проведення виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого документу, адже, як встановлено у ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», така постанова може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк. Реалізація ж такого права неможлива без отримання самої постанови.

Так, на підтвердження направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2016 року ВП №52106973 відповідач надав суду список згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів. Проте, докази надіслання вказаної постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення, як то передбачено вимогами ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», в матеріалах справи відсутні. Наведене свідчить про те, що державним виконавцем не було вжито всіх необхідних дій щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, згідно з п.1 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Поряд з тим, положеннями ч.3 ст.27 вищезазначеного Закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Таким чином, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 28.01.2015 року у справі №3-217гс14.

Згідно з приписами ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішення є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що 18.10.2016 року на адресу відповідача надійшла заява стягувача про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку із тим, що боржником у повному обсязі сплачено борг, на підставі якого винесено виконавчий напис №956 від 08.08.2016 року. Як наслідок, 26.10.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №52106973.

При цьому, суд звертає увагу, що з моменту винесення оскаржуваної постанови від 20.10.2016 про стягнення з боржника виконавчого збору і до дати погашення боржником заборгованості у розмірі 360077,24 грн у повному обсязі, будь-які заходи, спрямовані на примусове виконання вищезгаданого виконавчого напису, передбачені ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не вчинялися (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесена разом з постановою про відкриття виконавчого провадження - 06.09.2016 року, тобто під час дії строку для самостійного виконання рішення, а постанова про розшук майна боржника - 14.09.2016 року, без послідуючого виявлення та вилучення в боржника рухомого майна, що не може бути достатнім доказом вчинення заходів примусового виконання рішення).

Зазначене ще раз вказує на неправомірність дій відповідача при винесенні постанови від 20.10.2016 року ВП №52106973 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з ч.3 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, суд прийшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в існування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення. В той же час, позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами. А відтак, позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Щодо резолютивної частини постанови, суд вважає за доцільне використовувати формулювання, наведене в п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Стосовно судових витрат, то відповідно до вимог ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Сихівського відділу Державної виконавчої служби м. Львова від 20.10.2016 року ВП №52106973 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сихівського відділу Державної виконавчої служби м. Львова на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійка.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.