Справа № 817/1471/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2016 р.Р і в н е 817/1471/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2

відповідача: представник ОСОБА_3 третьої особи відповідача: представник ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Прокуратури Рівненської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 управління державної казначейської служби України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Прокуратури Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про порушення відповідачем порядку проведення розрахунку із позивачем при його звільненні із органів прокуратури, встановленого ст.116 КЗпП України, внаслідок чого відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки проведення відповідних виплат належних позивачу на час звільнення.

У судовому засіданні позивач та його представник адміністративний позов підтримали повністю із наведених у ньому підстав зазначивши, що звільнивши позивача 25.01.2016 та провівши із ним належний розрахунок при звільненні з роботи тільки 29.01.2016, відповідач припустився порушення встановленого КЗпП України порядку проведення розрахунку із працівником при його звільненні. Тому просили суд позов задовольнити повністю та зобовязати відповідача виплатити позивачу належну суму середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, представник відповідача подала суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с.28-29), у яких зазначила, що фінансування прокуратури відповідно до ч.9 ст.81, ст.89 Закону України «Про прокуратуру» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Покликаючись до п.2.3 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №309 від 02.03.2012, згідно якого подані розпорядниками бюджетних коштів до органів казначейства документи опрацьовуються протягом 1 операційного дня, оформивши платіжні документи щодо оплати розрахункових виплат позивачу 27.01.2016 та направивши відповідні розрахункові документи органу казначейства 28.01.2016, представник відповідача стверджувала про дотримання встановленого порядку проведення відповідних розрахунків при звільненні працівника. З таких підстав просила суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечувала із вищезазначених підстав, додатково зазначивши, що відповідач як бюджетна установа, дотримується певного порядку при проведенні виплат за рахунок коштів Державного бюджету, що здійснюється через органи казначейства. При цьому представник відповідача погодилась із затримкою проведення відповідних виплат у 2 дні з боку відповідача, а враховуючи прийняття органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, відповідних платіжних документів для проведення розрахунку із позивачем, представник відповідача наголосила на відсутності вини відповідача у тому, що належні розрахункові виплати позивач отримав на його картковий рахунок у банку 29.01.2016.

Представник третьої особи подав через Відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду письмові пояснення, у яких зазначив, що третя особа здійснює лише розрахунково-касове обслуговування прокуратури Рівненської області та не має права втручатися у її діяльність, як і не уповноважена самостійно спрямовувати надані бюджетні асигнування. При цьому представник зазначив, що третя особа не вступала у правовідносини із позивачем, своїми діями чи бездіяльністю не порушувала його законних прав та інтересів (а.с.22).

У судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що як орган, що здійснює казначейське обслуговування рахунків відповідача, третя особа не проводить відповідних нарахувань та не визначає строки їх виплати.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом від 25.01.2016 №125 на підставі наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 №53ш, ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 25.01.2016 у звязку з ліквідацією чи реорганізацією органів прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) (а.с.7).

Належні позивачу до виплати при звільнені розрахункові суми у розмірі 13893,20 грн. були включені відповідачем до Реєстру бюджетних фінансових зобовязань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 28.01.2016, одержаного органом Державної казначейської служби України 28.01.2016, що підтверджується відповідною відміткою (а.с.32-33).

Згідно платіжного доручення від 29.01.2016 №66 відповідні кошти були перераховані до Рівненської філії ПАТ КБ «Приватбанк» для проведення розрахунку при звільненні позивача (а.с.34). У відомості на отримання заробітної плати №18 за січень 2016 року передбачено до виплати ОСОБА_1 13893,20 грн. через Рівненську філію ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.35).

Як свідчать обставини справи, кошти у сумі 13893,20 грн, належні до виплати позивачу при звільненні, йому виплачені 29.01.2016, що не заперечувалось сторонами.

Вважаючи порушеним своє право на отримання у день звільнення з роботи остаточного розрахунку, позивач звернувся із даним позовом до суду, в якому просив зобовязати відповідача за час затримки розрахунку при звільненні з 25.01.2016 по 29.01.2016, що складає 4 дні затримки, виплатити середньомісячний заробіток в сумі 1880,96 грн.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти заявленої позивачем суми середнього заробітку за час затримки проведення виплат при звільненні, оскільки відповідні платіжні документи були сформовані відповідачем 27.01.2016, відтак, враховуючи відсутність вини відповідача у проведенні такої виплати позивачу 29.01.2016, представник відповідача стверджувала про затримку лише на 2 дні: 26.01.2016-27.01.2016, тому, відповідно, і сума за затримку проведення виплати при звільненні позивача наразі є меншою, аніж заявлено ним у позові.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, правові засади організації і діяльності прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

Статтею 51 цього Закону визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а ст.60 вказаного Закону врегульовано питання звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Матеріальне забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури врегульовано розділом IX зазначеного Закону.

Проте, цим Законом не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні з органів прокуратури.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Так, ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що у день звільнення (25.01.2016) позивачу не було виплачено сум, що йому належать, зокрема не виплачено 13893,20 грн., з приводу розміру яких спір між сторонами відсутній.

Водночас, вказані грошові кошти були виплачені позивачу у повному обсязі 29.01.2016, що означає затримку на 4 дні від дати звільнення позивача з органів прокуратури.

Посилання відповідача на відсутність вини у проведенні відповідних виплат позивачу із затримкою суд оцінює критично, оскільки відповідний реєстр бюджетних фінансових зобовязань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, надано відповідачем до органу державного казначейства для забезпечення проведення відповідних виплат тільки 28.01.2016, що не заперечувалось представникам відповідача у суді та підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не вжив необхідних заходів для проведення належних позивачу виплат у день його звільнення з роботи, відтак не забезпечив проведення відповідного розрахунку з позивачем, доказів на підтвердження вчинення певних дій для проведення розрахунку із позивачем у день його звільнення суду не подав.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно довідки від 21.09.2016 №18-502-вих-16 середньомісячний заробіток позивача на час звільнення з роботи (25.01.2016) становить 9875,14 грн. (а.с.10).

Таким чином, за час затримки розрахунку при звільненні протягом 25.01.2016 29.01.2016 прокуратура Рівненської області зобовязана сплатити позивачу його середній заробіток у розмірі 1880,96 грн.

Відповідно до ч.1 ст.161 КАС України при прийнятті постанови суд вирішує питання розподілу судових витрат. Згідно з ч.1 ст.98 КАС України питання щодо судових витрат суд вирішує у постанові суду або в ухвалі.

У ході судового розгляду представник позивача подав клопотання про відшкодування судових витрат на правову допомогу (а.с.37), у якому просив суд стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу, понесені позивачем відповідно до договору про надання правової допомоги від 26.09.2016 та згідно акту приймання передачі наданих послуг від 14.11.2016 (а.с.38-41), які згідно прибуткового касового ордера від 14.11.2016 №03 складають 8990,00 грн. (а.с.42).

Вирішуючи питання відшкодування позивачу судових витрат на правову допомогу суд врахував наступне.

Статтею 87 КАС України встановлюється, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частинами першою, третьою статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Зокрема, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 №4191-VI визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, з системного аналізу положень статей 87, 90, 94 КАС України, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» вбачається, що до витрат пов'язаних з розглядом справи в адміністративному процесі (зокрема в частині витрат на правову допомогу) відносяться витрати понесені стороною у судовому засіданні під час судового розгляду справи.

Водночас судовий розгляд справи складається із кількох етапів, зокрема: відкриття провадження у справі та підготовче провадження; розгляд справи по суті; судові дебати; винесення і проголошення рішення.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що компенсація витрат на правову допомогу може бути проведена тільки у тих випадках, якщо вона полягала в участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді - в межах судового розгляду справи.

Згідно акту приймання передачі наданих послуг від 14.11.2016, доданого до клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, адвокат ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 наступні послуги:

- консультації з юридичних питань: 26.09.2016 (1 год.) на суму 580,00 грн.;

- складання та подача процесуальних документів: 26.09.2016 (2 год.) на суму 1160,00 грн.;

- отримання процесуальних документів: 26.09.2016 (30 хв.) на суму 290,00 грн.;

- консультації з юридичних питань: 30.10.2016 (1 год.) на суму 580,00 грн.;

- аналіз законодавства, знайомлення з матеріалами справи: 26.09.2016-12.10.2016 (3 год.) 1740,00 грн.;

- складання процесуальних документів: 26.09.2016-12.10.2016 (5 год.) на суму 2900,00 грн.;

- подача процесуальних документів: 26.09.2016 (30 хв.) на суму 290,00 грн.;

- консультації з юридичних питань: 12.10.2016 (1 год.) на суму 580,00 грн.;

- підготовка до судового засідання: 12.10.2016 (30 хв.) на суму 290,00 грн.;

- підготовка до судового засідання: 11.11.2016 (30 хв.) на суму 290,00 грн.;

- участь у судовому засіданні: 14.11.2016 (30 хв.) на суму 290,00 грн. (а.с.41).

Як встановлено судом з журналу судового засідання, загальна тривалість участі представника позивача в судовому розгляді справи становить 30 хв., що відповідає часу, зазначеному в даному акті приймання передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 26.09.2016.

Відтак, лише витрати в сумі 290,00 грн. стосуються виду правової допомоги, за надання яких можлива компенсація за Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (тобто, за участь особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді).

Що стосується решти витрат на надання правової допомоги, то у суду відсутні правові підстави щодо їх присудження позивачу.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача судових витрат в сумі 290,00 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії прокуратури Рівненської області щодо несвоєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_1.

Стягнути з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_6 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1880,96 грн.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень прокуратури Рівненської області судові витрати на правову допомогу у розмірі 290 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.