Справа № 821/1531/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

07 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 821/1531/16

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Комерційний банк «ХРЕЩАТИК» Костенка Ігоря Івановича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Комерційний банк «ХРЕЩАТИК» Костенка Ігоря Івановича, у якому просить: визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КП «ХРЕЩАТИК» Костенка І.І. щодо не включення позивача до повного переліку вкладників ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу «Осінній оксамит» № 200D-632601 від 23.10.2015 р.; зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Костенка І.І. включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах граничної суми відшкодування до 200 000,00 грн. за договором банківського вкладу «Осінній оксамит» 200D-632601 від 23.10.2015 р.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Комерційний банк «ХРЕЩАТИК» Костенка Ігоря Івановича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Повернуто позивачу сплачений судовий збір у сумі 1102,40 грн. Позовну заяву разом із усіма доданими до неї документами повернуто позивачеві.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на вказану ухвалу, просить її скасувати та направити справу до Херсонського окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження і розгляду спору по суті.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що з системного аналізу частини третьої статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 1 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність», пункту шостого статті 2 Закону № 4452-VI та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому, як зазначив суд першої інстанції, абзацом другим частини другої статті 215 ЦК передбачено, що у випадках, встановлених ЦК, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У справі, яка розглядається, Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Також судом першої інстанції зазначено, що правовий висновок у даній категорії справ щодо їх підсудності сформульовано Верховним Судом України в постановах від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14 , від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією

із сторін суб'єкта владних повноважень. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI, яким також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (ч.1 ст.1 Закону).

Частиною 1 ст.3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Повноваження Фонду визначені ст.38 Закону № 4452-VI. Частина 10 цієї ж статті передбачає, що усі або частина повноважень Фонду, визначених цією статтею, можуть бути делеговані Фондом уповноваженій особі Фонду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, колегія суддів вказує на наявність у відповідача ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.3 КАС України. При цьому предметом спору є вимоги про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вчинити певні дії.

Позивач не звертається до банку та не заявляє будь-яких вимог щодо банкрутства банку, який у таких спорах є стороною.

У зазначених правовідносинах спір виник між фізичною особою та Фондом (юридичною особою публічного права, яка виконує делеговані повноваження), між цими сторонами не існують ніяких договірних або інших господарських правовідносин, а тому за своєї суттю він є публічно-правовим, а не господарським, як зазначив суд першої інстанції.

Відтак, спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Суд першої інстанції, приходячи до протилежного висновку, керувався висновком Верховного Суду України, викладеного у постановах від 15 червня 2016 року по справі № 21-286а16 та у справі від 16 лютого 2016 року №21-4846а15, який зводиться до того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Колегія суддів, керуючись ч.1 ст.244-2 КАС України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Пункт 10 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права позивача підлягають захисту в порядку, передбаченому ст.54 Закону № 4452-VI з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб або його уповноваженої особи є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю, як суб'єктів владних повноважень, що здійснюють владні функції. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через оскарження відповідного рішення, прийнятого суб'єктом владних управлінських функцій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Враховуючи помилковість позиції суду першої інстанції щодо відсутності у переданому на вирішення суду спору ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та її розгляду по суті заявлених вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що Верховний Суд України у постанові від 20 вересня 2016 року (справа №21-2288а16) у спорі між ТОВ «Іпотека Кредит» та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега банк» про визнання протиправними дій щодо прийняття рішення про визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав та скасування такого рішення не знайшов правових підстав для закриття провадження у справі та скасування судових рішень адміністративних судів, які розглянули справу по суті спору, що дає підстав для висновку про неоднозначність правової позиції Верховного Суду України у справах за позовами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року - скасувати.

Направити справу до Херсонського окружного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі та її розгляду по суті заявлених вимог.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, в самостійному порядку оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: А.В. Крусян