Справа № 809/1419/16
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Справа № 809/1419/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Лучко О.О.

за участю секретаря Волочій Л.І.

за участю сторін:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4,

до відповідача: Тисменицької об"єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №21685-13 від 12.08.2016,-

ВСТАНОВИВ:

21.10.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Тисменицької об"єднаної державної податкової інспекцї ГУ ДФС в Івано-Франківській області (далі Тисменицька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №21685-13 від 12.08.2016.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що 27.07.2016 року довірена особа позивача отримала податкове повідомлення-рішення Тисменицької ОДПІ №20974-13 від 08.07.2016 року про нарахування ОСОБА_4 податкового зобовязання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельних ділянок, для сплати фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості, в розмірі 13868,96 грн. Однак, за наслідками оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення на адресу позивача надійшов лист від 12.08.2016 року, в якому зазначено, що ОСОБА_4 було помилково нараховано податок в зазначеній сумі, у звязку з чим таке рішення було скасовано. Крім того, повідомлено, що сформовано інше податкове повідомлення-рішення №21685-13 від 12.08.2016 року за ставкою на 2015 рік, згідно якого позивачу визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельних ділянок, для сплати фізичними особами, які є власниками обєктів нежитлової нерухомості, в розмірі 6934,48 грн. Зазначив, що п.2.5.2 Рішення Березівської сільської ради від 28.01.2015 року встановлює податок для обєктів, що перебувають у власності юридичних осіб, а п.2.5.3 встановлює податок для фізичних осіб з 2016 року. Відтак, вважає, що на день формування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення і на даний час, ставка податку для обєктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб на території села Березівка Тисменицького району, не встановлена. Вказав, що відповідно до п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Однак, позивачу таке податкове повідомлення-рішення надіслано тільки 17.08.2016 року, що є порушенням вказаної норми закону. Вказав, що виходячи із норм Податкового кодексу України, нові податки практично не можуть бути визнані обовязковими до сплати, принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15.07.2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів. Відтак, застосування контролюючим органом положень ст.266 Податкового кодексу України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може мати місце у 2015 році. На підставі наведеного просив позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з мотивів, викладених у письмовому запереченні. Суду пояснили, що 12.08.2016 року Тисменицькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення №21685-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік у розмірі 6934,48 грн. Зазначили, що згідно даних з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2016 №61308487, підтверджено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/3 частки нерухомого майна відпочинковий комплекс, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с.Березівка, вул.Шевченка, 7а, площею 569,33 м.кв. (1708 м.кв./3=569,33 м.кв.). Враховуючи, що ставка податку на 2015 рік становила 12,18 грн., то розмір податку позивача на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік площею 569,33 м.кв. позивача становить 6934,48 грн. (569,33 м.кв. * 12,18 грн. = 6934,48 грн.). Відтак, податковим органом правомірно на підставі норм чинного законодавств України винесено податкове повідомлення-рішення №21685-13 від 12.08.2016. На підставі наведеного в задоволенні позову просили відмовити.

Судом встановлено, що згідно даних з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2016 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/3 частки нерухомого майна відпочинкового комплексу, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с.Березівка, вул.Шевченка, 7а, площею 569,33 м.кв. (1708 м.кв./3=569,33 м.кв.) (а.с. 36-38).

Березівська сільська рада 03.06.2016 року вих.№139 на адресу Тисменицької ОДПІ направила інформацію по житловій нерухомості, що підлягає оподаткуванню на території Березівської сільської ради станом на 01.05.2016 року, згідно якого в реєстрі власників нерухомості по Березівській сільській раді числиться, зокрема, ОСОБА_4 (а.с.107-108).

12.08.2016 року Тисменицькою ОДПІ на підставі п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення №21685-13 від 12.08.2016 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2005 рік в розмірі 6934,48 грн. (а.с. 8).

Підставою для винесення відповідачем оскаржуваного рішення слугувало рішення Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року, в додатку 2 до якого в пункті 2.5.2 передбачено встановлення на 2015 рік ставки податку для обєктів нежитлової (в тому числі комерційної) нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування (а.с.95-105, 113-123).

Позивач, не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням №21685-13 від 12.08.2016 року щодо визначення йому податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, в розмірі 6934,48 грн., звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні даного спору, суд виходив з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною 1 ст.69 Закону України від 21.05.1997 року №280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

У відповідності до ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Таким чином, сільські ради наділені повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, керуючись при цьому вимогами Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з ПК України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а, власне, встановлення місцевих податків із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв відноситься до компетенції відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів щодо податкової реформи" від 28.12.214 року № 71-VIII внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, які набули чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Пунктом 33 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України встановлено, що на 2015 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1 пункту 265.5 статті 265 цього кодексу, не можуть перевищувати 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр для об'єктів нежитлової нерухомості.

Обчислення суми податку з об'єкта /об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (пп.266.7.1 п.266.1 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп. 266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України база оподаткування об'єкта/ об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв.м.; в) для різних типів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири / квартир та житлового будинку /будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв.м. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік). Сільські, селищні, міські ради можуть збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування встановлена цим підпунктом.

Згідно із п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку (п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Разом з тим, надаючи правову оцінку доводам позивача щодо незаконності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та доводам представників відповідача щодо його законності, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради згідно з нормами ПК України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок ( і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймі в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

У той же час, пунктом 12.3.5 п.12.3 ст. 12 ПК України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у ст.4 ПК України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1 статті 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 ПК України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень ст.266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням ст.58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У спірних правовідносинах суд застосує рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов висновку про протиправність рішення щодо визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік.

При цьому суд зазначає, що в ході дослідження доказів по справі судом встановлено існування тексту рішення Березівської сільської ради №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року в різних редакціях, що надані позивачеві (а.с.11-13, надіслані відповідачу (а.с.95-105, 113-123), та офіційно оприлюднені у засобах масової інформації (а.с.110).

Так, в тексті рішення Березівської сільської ради №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року в редакції, наданій позивачеві, на 2015 рік встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тільки для об»єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування (п.2.5.2 рішення).

В рішенні Березівської сільської ради №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року в редакції, надісланій відповідачеві, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік встановлено для фізичних та юридичних осіб (п.2.5.2 рішення).

В рішенні Березівської сільської ради №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року, витяг з якого офіційно оприлюднений у засобах масової інформації газеті «Вперед» (а.с.110), існує суперечність між пуктом 5 та пунктом 6 рішення, оскільки згідно з пунктом 5 на 2015 рік встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об»єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних осіб у розмірі 1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування, а в пункті 6 зазначено про встановлення з 01.01.2015 року ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об»єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 2% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. Очевидно, що в тексті опублікованого рішення було допущено описку в даті: замість 01.01.2016 року надруковано 01.01.2015 року.

При цьому суд для усунення вказаних розбіжностей витребовував від Березівської сільської ради завірену копію рішення №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року, яке остання надала суду шляхом надіслання засобами електронного зв»язку, однак без підписів посадових осіб ради та без скріплення печаткою, а тому даний документ судом до уваги не приймався (а.с.51-92).

В той же час, зважаючи на суперечність у текстах рішення Березівської сільської ради №2-1-35/2015 від 28.01.2015 року, суд з урахуванням наведеного вище обгрунтування обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень ст.266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може мати місце у 2015 році, що свідчить про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням наведеного, суд прийшов висновку про правомірність позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі. А тому підлягає стягненню з Тисменицької об"єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тисменицької об"єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області №21685-13 від 12.08.2016 року, яким ОСОБА_4 визначено суму податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6934,48 грн.

Стягнути з Тисменицької об"єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області () за рахунок бюджетних асигнувань даного субєкта владних повноважень на користь ОСОБА_4 (паспорт серії МС 068356, виданий 09.10.1996 року Монастирським РВ УМВС України в Тернопільській області) сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 06.12.2016 року.