Справа № П/811/2830/14
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

15 листопада 2016 року м. Київ К/800/24711/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого: судді Мороза В.Ф.

Суддів: Донця О.Є.

Черпіцької Л.Т

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року у справі за позовом Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення матеріального забезпечення,

в с т а н о в и л а:

Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості звернувся із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 незаконно отриману допомогу по безробіттю в сумі 30 729,06 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що відповідач перебував на обліку у центрі зайнятості та йому надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю з 01 липня 2013 року по 25 червня 2014 року у розмірі 27 909,61 грн., а також витрачено кошти на професійне навчання у розмірі 2819,45 грн. За результатами перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплат їй матеріального забезпечення, встановлено, що відповідач в період перебування на обліку у Центрі як безробітний відносився до зайнятого населення був зареєстрований як фізична особа-підприємець. У зв'язку з цим відшкодуванню підлягає сума отриманої допомоги з дня надання відповідачу статусу безробітного, яка складає 30 729,06 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Кіровоградському міськрайонному центрі, як безробітний, отримав допомогу по безробіттю та скористався наданими йому соцільними послугами (пройшов навчання за професією "машиніст холодильних установ" з 10 лютого 2014 року по 10 липня 2014 року).

Відносно ОСОБА_2 проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», за результатом якого складено акт № 19 від 15 липня 2014 року, яким встановлено порушення відповідачем вимог ст.36 вищезазначеного Закону.

На підставі акту перевірки та викладених у ньому порушень центром зайнятості видано наказ від 30 липня 2014 року № 618-Д, відповідно до якого підлягає поверненню виплачене матеріальне забезпечення в сумі 30 729, 00 грн.: 27 909 ,61 грн. - допомога по безробіттю та 2819,45 грн. - витрати вартості навчання.

30 липня 2014 року Кіровоградським міськрайонним центом зайнятості надіслано відповідачу лист №06-31/3060/03 про необхідність повернення коштів у розмірі 30 729, 00 грн., які мають бути сплачені протягом 15 календарних днів від дня отримання повідомлення.

На дану вимогу ОСОБА_2 кошти не повернув.

Розглядаючи та вирішуючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили із того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи їй інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до п.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.3 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Як передбачено п.5 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Як встановлено ч.4 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Позивач не вказав закон, в якому зазначено про можливість звернення з таким позовом до фізичної особи до адміністративного суду, не навів обґрунтування належності даного спору до адміністративної юрисдикції; перелічені у пунктах 1-4 ч.4 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України випадки, коли особа може бути відповідачем у адміністративній справі за позовом суб'єкта владних повноважень, до предмета спору у справі, що розглядається, не відносяться.

За змістом ст.177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши кошти, ОСОБА_2 набув право власності на них. Оскільки спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на кошти в сумі 30 729,06 грн та стягнення з нього цієї суми як з недобросовісного набувача, спір має приватно-правовий, а не публічний характер.

З урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 22 вересня 2015 року у справах №21-2209а15 та №21-1884а15, від 25 травня 2016 року у справі №21-883а16 (2а-7275/11/1370) та від 13 вересня 2016 року у справі №21-1928а16 (826/20879/13-а) слід дійти висновку, що даний спір не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст.228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись статтями 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 скасувати.

Провадження у справі закрити.

Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України.

Судді: В.Ф. Мороз

Л.Т. Черпіцька

О.Є. Донець