Справа № 826/663/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

06 грудня 2016 року 09:00 справа №826/663/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції
третя особа1. ОСОБА_2 2. ОСОБА_3
провизнання протиправною та скасування постанови, зняття арешту

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), за участю третіх осіб - ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа 1) та ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа 2), в якому просить: 1) визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - третій особі 1 на праві власності (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), а саме: квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00); 2) зняти арешт на заборону на відчуження нерухомого майна з квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), яка належить на праві власності третій особі 1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/663/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 21 березня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідача та третіх осіб до суду не прибули; на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 26 листопада 2016 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем (позикодавцем) та третьою особою 1 (позичальником) укладено договір позики від 26 вересня 2013 року, відповідно до пункту 1.2 якого позивач надає третій особі 1 грошові кошти в сумі 703 080 грн., що на момент укладення договору становило 86 800 доларів США за курсом 8,10 грн. за 1 долар США, на строк до 26 травня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.3 договору позики в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором сторони укладають іпотечний договір з урахування положень пункту 5 договору. Договір позики нотаріально посвідчений 26 вересня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за №3834.

Між позивачем (іпотекодержателем) та третьою особою 1 (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з пунктами 1, 1.2 якого третя особа 1 передала в заставу позивачу належне їй на праві приватної власності нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м. Зазначений об'єкт передано в іпотеку як забезпечення зобов'язання з повернення грошових коштів, переданих за договором позики від 26 вересня 2013 року. Договір іпотеки нотаріально посвідчений 26 вересня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 3835.

Іпотека зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 вересня 2013 року за № 2661638, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (індексний номер витягу 10043063 станом на 26 вересня 2013 року).

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з цією постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - третій особі 1, та заборонено відчужувати це майно. Постанова винесена державним виконавцем в процесі примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської І.А. від 15 січня 2014 року №13 про стягнення з третьої особи 1 на користь третьої особи 2 заборгованості в сумі 586 126,69 грн.

Між позивачем та третьою особою 1 укладено додаткові угоди від 26 червня 2014 року, від 10 липня 2014 року, від 15 серпня 2014 року, від 22 серпня 2014 року, від 29 серпня 2014 року, від 5 вересня 2014 року, від 12 вересня 2014 року, згідно з якими ці сторони змінювали строк повернення позики. Згідно з останньою додатковою угодою від 12 вересня 2014 року позичальник зобов'язався повернути позику в строк до 19 вересня 2014 року частинами відповідно до визначеного у договорі графіку.

Між позивачем та третьої особою 1 укладено додаткові угоди від 26 червня 2014 року, від 10 липня 2014 року, від 15 серпня 2014 року, від 22 серпня 2014 року, від 29 серпня 2014 року, від 5 вересня 2014 року до договору іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з якими вносились зміни до пункту 4.1 договору іпотеки, зокрема щодо строку забезпечення основного зобов'язання переданим в іпотеку зазначеним об'єктом нерухомого майна.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служи Печерського районного управління юстиції у м. Києві та до ОСОБА_2, в якому просила зняти накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служи Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 1 жовтня 2015 року у справі № 757/35287/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не є іпотекодержателем квартири, оскільки 19 вересня 2014 року між нею (первісним позикодавцем за договором позики від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_2 (позичальником за договором позики від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_6 (новим позикодавцем) було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 26 вересня 2013 року, згідно з якою первісний позикодавець - ОСОБА_1 уступає, а новий позикодавець - ОСОБА_6 набуває право витребувати грошові кошти у ОСОБА_2 Також між ОСОБА_1 (первісним іпотекодержателем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_2 (іпотекодавцем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_6 (новий іпотекодержатель) укладено додаткову угоду від 19 вересня 2014 року про внесення змін до договору іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з якою первісний іпотекодержатель уступає, а новий іпотекодержатель набуває право на витребування нерухомого майна в якості забезпечення зобов'язання за договором іпотеки - зазначеної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі №22-ц/796/16251/2015 рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності законності позовних вимог та дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з тих мотивів, що позовні вимоги заявлено не до усіх учасників спірних правовідносин. Так, відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження суд апеляційної інстанції встановив, що боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_2, а стягувачем - ОСОБА_3 Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не заявлено позовних вимог до особи, в інтересах якої накладено арешт державним виконавцем.

Ухвала Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі №22-ц/796/16251/2015 набрала законної сили.

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, за участю третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Предметом цього адміністративного позову є вимоги про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - третій особі 1 на праві власності та зняття зазначеного арешту.

Обґрунтовуючи адміністративний позов, позивач посилається на те, що постанова про арешт майна боржника та заборону його відчуження порушує його права як іпотекодержателя, оскільки майно, на яке накладено арешт державним виконавцем, є предметом іпотеки, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання він -іпотекодержатель має переважне право на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Перелік учасників виконавчого провадження та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначений статтею 7 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно із цією нормою закону учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Особами ж, які залучаються до проведення виконавчих дій, є поняті, працівники органів внутрішніх справ, представники органів опіки й піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною п'ятою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною четвертою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Зі змісту частини четвертої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" випливає, що заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Виходячи з наведених вище норм законів суд дійшов висновку, що спір між особою, яка є іпотекодержателем щодо майна, на яке накладено арешт у виконавчому провадженні в процесі примусового виконання не судового рішення, а виконавчого напису приватного нотаріуса, і яка не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, що залучена до проведення виконавчих дій у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень щодо його рішень, дій чи бездіяльності, є публічно-правовим спором.

При цьому суд враховує, що позивач звертається на захист свого порушеного права як іпотекодержателя майна і не заперечує належність майна, на яке накладено арешт, третій особі, та відповідно, не заявляє вимог про визнання за ним права власності на майно.

Зважаючи на те, що при вирішенні справи № 22-ц/796/16251/2015 Печерський районний суд м. Києва дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є іпотекодержателем квартири з огляду на внесення до договору іпотеки змін, а Апеляційний суд міста Києва ці обставини не оцінював та скасував рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року виходячи з інших обставин, адміністративний суд з метою з'ясування наявності у ОСОБА_1 права на звернення до адміністративного суду з позовом у справі №826/663/16 має встановити, хто є іпотекодержателем об'єкта іпотеки за договором іпотеки.

У зв'язку з вищенаведеним, адміністративним судом встановлено наступні обставини.

Між ОСОБА_1 (первісним позикодавцем за договором позики від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_2 (позичальником за договором позики від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_6 (новим позикодавцем) було укладено додаткову угоду від 19 вересня 2014 року про внесення змін до договору позики від 26 вересня 2013 року.

Згідно з пунктом 1 додаткової угоди від 19 вересня 2014 первісний позикодавець - ОСОБА_1 уступає, а новий позикодавець - ОСОБА_6 набуває право витребувати грошові кошти у ОСОБА_2 Сторони домовились, що новий позикодавець, який приймає право витребування грошових коштів, зобов'язується розрахуватися з первісним позикодавцем та передати кошти в рахунок погашення зобов'язання за договором позики від 26.09.2013 в сумі 150000 грн., що є еквівалентом 10000 доларів США за курсом 15 гривень за 1 долар США не пізніше 23 вересня 2014 року. Розрахунок за договором має бути підтверджений заявою первісного позикодавця, що має бути нотаріально посвідчена в день розрахунку. Сторони домовились, що заміна позикодавця за цим договором та державна реєстрація в Реєстрі речових прав буде здійснена після повного розрахунку позикодавця з первісним позикодавцем. Позикодавцем за договором позики від 26.09.2013 стає ОСОБА_6 після повного розрахунку.

Також між ОСОБА_1 (первісним іпотекодержателем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_2 (іпотекодавцем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_6 (новий іпотекодержатель) укладено додаткову угоду від 19 вересня 2014 року про внесення змін до договору іпотеки від 26 вересня 2013 року. Згідно з додатковою угодою первісний іпотекодержатель уступає, а новий іпотекодержатель набуває право на витребування нерухомого майна в якості забезпечення зобов'язання за договором іпотеки - зазначеної квартири.

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 26 вересня 2013 року, первісний іпотекодержатель уступає, а новий іпотекодержатель набуває право на витребування нерухомого майна в якості забезпечення зобов'язання за договором іпотеки: квартири АДРЕСА_2, загальною площею 190,6 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м. Іпотекодержателем у договорі іпотеки від 26 вересня 2013 року після повного розрахунку за цим договором стає ОСОБА_6 Сторони домовились, що іпотекодержатель, що приймає право витребування грошових коштів, зобов'язується розрахуватися з первісним іпотекодержателем та передати кошти в рахунок погашення зобов'язання за договором позики від 26 вересня 2013 року в сумі 150000 грн., що є еквівалентом 10000 доларів США за курсом 15 гривень за 1 долар США, не пізніше 23 вересня 2014 року. Розрахунок за договором має бути підтверджено нотаріально посвідченою заявою первісного іпотекодержателя в день розрахунку. Заміна іпотекодержателя за договором іпотеки та державна реєстрація в реєстрі речових прав буде здійснена після повного розрахунку новим іпотекодержателем з первісним іпотекодержателем. Іпотекодержателем у договорі іпотеки від 26 вересня 2013 року після повного розрахунку стає ОСОБА_6

Таким чином, додатковими угодами до договорів позики та іпотеки сторони передбачили заміну іпотекодержателя після настання обумовлених у цих додаткових угодах обставин, що відповідає вимогам частини першої статті 212 Цивільного кодексу України. Зокрема, перехід прав від первісного іпотекодержателя - ОСОБА_1 до нового іпотекодержателя - ОСОБА_6 передбачено лише після повного розрахунку ОСОБА_6 з ОСОБА_1 за договором позики не пізніше 23 вересня 2014 року, що має бути підтверджено нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 в день розрахунку.

Позивач на вимогу суду надав суду письмові пояснення, згідно з якими ОСОБА_6 не виконала своє зобов'язання щодо розрахунку за договором позики в обумовлений строк, відтак обставини, якими обумовлювався перехід прав позикодавця до нового позикодавця та перехід прав іпотекодержателя до нового іпотекодержателя, не настали. Відповідно, позикодавцем за договором позики та іпотекодержателем за договором іпотеки залишився позивач.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

На вимогу суду позивачем було надано інформаційну довідку від 26 вересня 2016 року № 69024454 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, згідно з якою об'єкт вказаного вище нерухомого майна обтяжено іпотекою за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом 26 вересня 2013 року за № 3835. Іпотекодержателем є ОСОБА_1

Враховуючи наведене, суд встановив, що ОСОБА_1 є іпотекодержателем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року, нотаріально посвідченим 26 вересня 2013 року та зареєстрованим в реєстрі за №3835. Тому, ОСОБА_1 має право звернутися до адміністративного суду з даним адміністративним позовом до відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції за захистом своїх прав та інтересів.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час винесення оспорюваної постанови державного виконавця) заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною другою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з частиною першою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів.

Згідно з частиною третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Частиною четвертою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Абзацом третім частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Системний аналіз наведених норм законів дає суду підстави для наступних висновків.

Іпотекою забезпечується виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека гарантує кредитору-іпотекодержателю право на задоволення вимог за рахунок визначеного сторонами майна у разі невиконання боржником зобов'язань перед кредитором. Іпотекодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечення іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання, що полягає, зокрема, в арешті майна, допускається за виконавчим документом для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя. Водночас винятками з цього правила є виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також перевищення вартості предмета застави розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Судом встановлено, що звернення стягнення на майно боржника, що полягає в арешті такого майна, до складу якого належить також трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м., що обтяжена іпотекою за іпотечним договором від 26 вересня 2013 року, нотаріально посвідченим 26 вересня 2013 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3835, в порядку примусового виконання проведено за виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської І.А. від 15 січня 2014 року №13 для задоволення вимог стягувача - третьої особи 2, яка не є іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором.

Разом з тим судом встановлено, що вартість предмета іпотеки - вказаної вище квартири перевищує розмір заборгованості боржника - третьої особи 1 за договором позики від 26 вересня 2013 року. Так, у пункті 2.1 договору іпотеки від 26 вересня 2016 року сторони зафіксували, що згідно зі звітом про оцінку, проведену 25 вересня 2013 року суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Гарант-Ескпертиза" (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності від 28 грудня 2010 року №11255/10), вартість об'єкта оцінки складає 1 820 400 грн. Відповідно до пункту 2.2 договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки в 1 820 400 грн. При цьому сума позики згідно з пунктом 1.2 договору позики від 26 вересня 2013 року складає 703 080,00 грн.

З урахуванням того, що сума вимог стягувача - третьої особи 2, яка не є заставодержателем, до боржника - третьої особи 1, складає 586126,69 грн., а отримана третьою особою 1 у позику сума складає 703 080,00 грн., то загальна сума зазначених заборгованостей 1289206,60 грн. (586126,69 грн. + 703080,00 грн.) покривається вартістю предмета застави, що складає 1 820 400,00 грн.

Виходячи з положень частини третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", за такої обставини, як перевищення вартості предмета застави (іпотеки) розміру заборгованості боржника заставодержателю (іпотекодержателю), суд дійшов висновку, що стягнення на заставлене майно боржника могло бути звернено для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем (іпотекодержателем).

Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для висновку про протиправність постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - третій особі 1 на праві власності, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - третій особі 1 на праві власності, а саме: квартири АДРЕСА_1, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко