Справа № 316/1567/16-а
Суддя: Комишня Н. І.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/1567/16-а
Номер провадження №2-а/318/48/2016
ПОСТАНОВА

29.11.2016 року м. Кам»янка-Дніпровська

Кам?янсько Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Комишньої Н.І., розглянувши у скороченому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області про визнання протиправними дій та зобовязання призначити і виплатити щомісячне довічне грошове утримання, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача, суб?єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області, про визнання протиправними дій та зобовязання призначити довічне грошове утримання. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 ОСОБА_3 її було звільнено з посади судді Енергодарського міського суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.09.2016 року №12-21 її було відраховано зі складу суду у звязку з виходом у відставку. 20.09.2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання. Крім того до УПФ України в м. Енергодарі Запорізької області були надані необхідні документи. Позивач отримав памятку пенсіонеру, а пізніше повідомлення з якого вбачається, що їй було призначено щомісячне грошове утримання з 15.09.2016 року у розмірі 80% з посадового окладу який вона займала на момент звільнення. В частині розрахунку стажу, який дає право на відставку та визначення розміру довічного грошового утримання позивач вважає дії відповідача протиправними та просить суд :

-Визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області у розгляді заяви про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, дії щодо визначення стажу роботи позивача та розміру щомісячного довічного грошового утримання;

-Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області зарахувати в стаж роботи, який дає право на відставку та на отримання довічного грошового утримання 1/2 строку навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту з 01.09.1984 року по 29.06.1988 року, що становить 1 рік 11 місяців;

-Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області починаючи з 15.09.2016 року нараховувати та виплачувати позивачеві - ОСОБА_1, довічне грошового утримання судді відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру;

-Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн..

Відповідач в письмових запереченнях зазначив, що не згоден з позицією позивача та не визнає позовні вимоги в повному обсязі. 20.09.2016 р. Позивач звернулася до Управління з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Управлінням з 15 вересня 2016 року було призначене довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. До 30.09.2016 року був чинний та діяв Закон України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів», яким визначено забезпечення суддів та статус суддів у відставці. Відповідно до вищенаведеної норми закону та до записів трудової книжки ОСОБА_1 має 14 років 1 місяць 28 днів стажу на посаді судді. Позивачка 14.09.2016 року була звільнена з посади судді у відставку Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ. В своєму адміністративному позові позивач посилаючись на рішення про відправлення її у відставку ОСОБА_2 Юстиції 04.08.2016 № 1785/0/15-16, з яким і погодилася 08.09.2016 року Верховна ОСОБА_2 України відправивши у відставку визначила, що як суддя Курач І.В. має достатній для відставки стаж роботи, а саме 28 років 3 місяці, протягом дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач посилається на рішення ОСОБА_2 Юстиції, яка в свою чергу посилається на Закон № 2453 в редакції законів від 12.02.2015 року № 192-УПІ "Про забезпечення права на справедливий суд" та від 24.02.1994 N 4015-ХП «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів"», який втратив чинність на підставі Закону N 2453-VІ від 07.07.2010. Тоді як на час спірних правовідносин при зверненні з заявою до Управління про призначення довічного грошового утримання діяла редакція Закону із змінами від 08.07.2016 року. Вважають, що Управлінням не порушуючи вимог Закону № 2453, в редакції від 08.07.2016 року, із змінами, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, відповідно до ОСОБА_3 України, встановлено та на теперішній час виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. При цьому Закон № 2453 в редакції від 08.07.2016 року не містить застереження щодо збереження за суддями, які призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, оскільки розділ XIII «Перехідні положення» у вищевказаній редакції відсутній. Також не передбачено посад, (зокрема, прокурора) робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач має 14 років 1 місяць 28 днів стажу на посаді судді, у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи (менше ніж 20 років), доводи позивача щодо зобов»язання Управління нараховувати та виплачувати довічне грошове в розмірі 90 % відсотків спростовуються. Крім цього, в позові позивач зазначає про правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі № 21-6664а 15 від 6 липня 2016 року, в якій Верховний Суд посилається на недіючу на час спірних правовідносин редакцію Закону № 2453 із змінами, внесеними Законом № 192 від 12.02.2015, тому не може прийматися до уваги. Також Постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1097 від 01.12.2010 року. Позивач, звернувшись до відповідача, суб'єкта владних повноважень, з позовом про визнання неправомірними дій, посилаючись на Основний закон України, застосовує в якості доводів положення недіючих, на момент спірних правовідносин, редакцій Закону № 2453 - від 12.02.2015 року № 192-УІП "Про забезпечення права на справедливий суд", від 24.02.1994 N 4015-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів"», а також Постанову № 865. При таких обставинах доводи про зарахування до суддівського стажу 1/2 строку навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту з 01.09.1984 року по 29.06.1988 року, що становить 1 рік 11 місяців, з 28.07.1989 року по 02.10.1997 року помічником прокурора м. Енергодара Запорізької області, з 03.10.1997 по 05.12.2001 року старшим помічником прокурора м. Енергодара Запорізької області, що складає 12 років 4 місяців 8 днів спростовуються. Просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_3 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_4 Президента України від 06.06.2002 року № 513/02 була призначено строком на пять років на посаду судді Енергодарського міського суду Запорізької області.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 10.04.2008 року № 261- VІ позивача було обрано на посаду судді Енергодарського міського суду Запорізької області безстроково.

В липні 2016 року позивачем подано необхідні документи до ОСОБА_2 Юстиції України із заявою про відставку.

За результатами розгляду заяви позивача ОСОБА_2 Юстиції України прийняла рішення від 04.08.2016 року № 1785/0/15-16 про внесення подання до Верховної ОСОБА_2 України про звільнення позивача по справі з посади судді Енергодарського міського суду Запорізької області у зв?язку з поданням заяви про відставку.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 08.09.2016 року №1515- VІІІ відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 ОСОБА_3 України позивача було звільнено з посади судді Енергодарського міського суду Запорізької області, у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 14.09.2016 року №12-21 позивача було відраховано зі складу суду у звязку з виходом у відставку.

20.09.2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання і отримала памятку пенсіонеру. У порушення вимог статті 45 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення щомісячного довічного грошового утримання на протязі 10 днів відповідачем не було прийнято.

В подальшому відповідач надав позивачу повідомлення щодо призначення щомісячного грошового утримання, з якого вбачається, що для нарахування щомісячного грошового утримання зарахував стаж роботи на посаді судді, який складав 14 років 1 місяць 28 днів та стаж роботи в органах прокуратури, який склав 12 років 4 місяці 8 днів. Загалом відповідач не заперечував та зарахував стаж роботи позивача, який надає право на отримання довічного грошового утримання 26 років 6 місяців 5 днів. Зарахування цього стажу надає право позивачу на отримання щомісячного грошового утримання у розмірі 90% від посадового окладу, який він займав на момент звільнення.

Крім того, відповідачем не було зараховано в стаж для обчислення щомісячного грошового утримання навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1984 року по 29.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів.

Ухвалюючи рішення про відправлення позивача у відставку, ОСОБА_2 Юстиції 04.08.2016 року з яким і погодилася 08.09.2016 року Верховна ОСОБА_2 України відправляючи позивача у відставку визначила, що як суддя, позивач набула достатній для відставки стаж роботи, а саме 28 років 3 місяці, протягом дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з такого :

Згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Водночас частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XI, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському місцевих судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України « Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865 встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

ОСОБА_2 юстиції зазначає в своєму рішенні, що ОСОБА_1, крім стажу роботи на посаді судді, має також 14 років 3 місяці стажу, який складається з половини стоку навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з вересня 1884 року по червень 1988 року та роботи на посадах помічника прокурора міста Енергодара Запорізької області з липня 1989 року по жовтень 1997 року і старшого помічника прокурора міста Енергодар Запорізької області з жовтня 1997 року по грудень 2001 рік.

Таким чином ОСОБА_2 юстиції в своєму рішенні дійшла до висновку про те, що загальний стаж роботи судді Курач І.В. становить 28 років 3 місяці, що дає їй право на звільнення з посади судді у відставку, а відповідно і для отримання щомісячного грошового утримання суддів.

При цьому ОСОБА_2 рада юстиції виходила із наступного.

Статтею 126 ОСОБА_3 України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_3 і законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 зазначено: «Незалежність суддів є невідємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів».

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить ОСОБА_3 України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Відповідно до частини першої статті 58 ОСОБА_3 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, ОСОБА_2 юстиції визначила, що незважаючи на те, що чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») не передбачає врахування іншої діяльності при визначенні права судді на відставку, з огляду на те, що позивач набула таке право до моменту набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який не передбачає позбавлення права на відставку суддів, які набули його до набрання цим Законом чинності, Верховна ОСОБА_2 України відправила ОСОБА_1 з посади судді у відставку.

У рішенні Європейського суду в справі "Pine Valley Developments Ltd та інші проти Ірландії" (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

Незважаючи на прийняте ОСОБА_2 Юстиції та Верховною Радою України рішення про відставку позивача з посади судді і висновку повноважних державних органів про наявність у позивача для цього стажу роботи 28 років і 3 місяці для отримання щомісячного довічного грошового утримання, Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області при призначенні щомісячного довічного грошового утримання неправомірно не приймає до уваги 1/2 строку навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту, що складає 1 рік 11 місяців, і неправомірно рахує тільки стаж роботи позивача на посаді судді 14 років 1 місяць 28 днів та на посадах прокурора 12 років 4 місяці 8 днів, але і цього періоду роботи достатньо для обчислення 90 % від суддівської винагороди.

У рішенні Конституційного суду України в справі про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 р. №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24.06.1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошував, що частина 3 статті 22 ОСОБА_3 України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, зокрема зменшення розміру довічного щомісячного грошового утримання суддів, що пов'язано із особливістю правового статусу суддів, як конституційних гарантій їх незалежності.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі № 21-6664а15 від 6 липня 2016 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі Закон № 2862-ХІІ), який визначає, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. А також згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Згідно із ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до ст. 22 ОСОБА_3 України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_3 гарантій незалежності судді (ч.6 ст.47).

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

Частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року) встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. На день чинності закону в такій редакції позивач набула право на відставку.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 в справі № 1-8/2016 визначено, що частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить ОСОБА_3 України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання";

Відповідно до частини першої статті 58 ОСОБА_3 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Водночас частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XI, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Крім цього відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 судді має зараховуватися половина строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі та період проходження строкової військової служби.

Таким чином, як вбачається з трудової книжки позивача, крім стажу роботи на посаді судді що складає 14 років 1 місяць 28 днів, позивач має також стаж, який повинен зараховуватися при вирішенні питання про відставку на право на довічне грошове утримання стаж: 1/2 строку навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту з 01.09.1984 року по 29.06.1988 року, що становить 1 рік 11 місяців, з 28.07.1989 року по 02.10.1997 року помічник прокурора м. Енергодара Запорізької області, з 03.10.1997 по 05.12.2001 року старший помічник прокурора м. Енергодара Запорізької області, що складає 12 років 4 місяці 8 днів.

Як вбачається з повідомлення відповідача, виданого на заяву позивача, для нарахування щомісячного грошового утримання відповідач зарахував стаж роботи на посаді судді, який складав 14 років 1 місяць 28 днів та стаж роботи в органах прокуратури, який склав 12 років 4 місяці 8 днів. Загалом відповідач не заперечував та зарахував стаж роботи позивача, який надає право на отримання довічного грошового утримання 26 років 6 місяців 5 днів. Зарахування цього стажу надає право позивачу на отримання щомісячного грошового утримання у розмірі 90% від посадового окладу, який він займав на момент звільнення, а не 80 %, як призначено відповідачем.

Крім того, відповідачем не було зараховано в стаж для обчислення щомісячного грошового утримання навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1984 року по 29.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів.

Таким чином, суд дійшов висновку про неправомірність дій управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області щодо визначення стажу роботи позивача та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 267 КАС України суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Керуючись рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 в справі № 1-8/2016, ст.ст. 2, 6, 9, 94, 158-163, 167, 183-2 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області у розгляді заяви про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, дії щодо визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області зарахувати ОСОБА_1 в стаж роботи, який дає право на відставку та на отримання довічного грошового утримання 1/2 строку навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту з 01.09.1984 року по 29.06.1988 року, що становить 1 рік 11 місяців.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області починаючи з 15.09.2016 року нараховувати та виплачувати ОСОБА_1, довічне грошового утримання судді в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру за відрахуванням виплаченого, відповідно до частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ до внесення змін Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213- VІІІ, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192- VІІІ відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4 рп/2016.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн..

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції - Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня складання постанови у повному обсязі.

Суддя: Н.І. Комишня