Справа № 823/317/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/317/16 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко В.І. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс плюс» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 26.09.2016 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Айова» до Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області, Тальніської районної державної адміністрації Черкаської області, державного реєстратора Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс плюс» про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Айова» звернулося до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області від 04.02.2016 індексний номер 28072114.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 26.09.2016 позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс плюс» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2006 між ОСОБА_2 (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Айова» (орендар) укладено договір оренди землі строком на десять років, згідно якого земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 загальною площею 4,82 га передані в оренду позивачеві для сільськогосподарського використання. Вказаний договір підписаний сторонами та зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 31.08.2006, про що у Державному реєстрі земель внесено запис № НОМЕР_3.

23.08.2011 між ОСОБА_2 (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Айова» (орендар) укладено додатковий договір № 33 до договору оренди землі від 31.08.2006. За умовами додаткового договору строк дії договору становить 5 років. Вказаний додатковий договір підписаний сторонами та зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 03.12.2012, про що у Державному реєстрі земель внесено запис № НОМЕР_4.

Таким чином, строк договору закінчується 04.12.2016.

01.02.2016 державним реєстратором Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області Озюменко Олександрою Вікторівною на підставі договору оренди землі від 15.09.2015 № 102 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28072114 від 04.02.2016, яке передбачає проведення державної реєстрації за товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс Плюс» права оренди земельної ділянки площею 2,4079 га з кадастровим номером НОМЕР_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_2.

Позивач, не погоджуючись із здійсненням такої реєстрації права оренди земельної ділянки площею 2,4079 га з кадастровим номером НОМЕР_2, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що державним реєстратором протиправно проведено подвійну державну реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс Плюс» права оренди земельної ділянки, яка на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору вже перебуває в оренді позивача, а тому оскаржене рішення порушує права позивача та підлягає скасуванню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що державний реєстратор перевіряє відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних в Державному реєстрі прав та поданих документах, однак, вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснювати перевірку таких відомостей у інших базах даних не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому державний реєстратор не мав права відмовити в державній реєстрації права оренди.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Вказана норма повністю кореспондується з приписами п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

У відповідності до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно частини 4 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Аналіз наведених норм свідчить, що право особи на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації відповідного права на підставі договору оренди землі.

Положеннями пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, право оренди спірної земельної ділянки на час прийняття спірного рішення було зареєстровано за ТОВ «Айова». Тобто, право оренди вищевказаної земельної ділянки в ТОВ «ВП «Імпульс плюс», на підставі договору оренди землі від 20.05.2006 та додаткового договору № 33 від 23.08.2011, виникне з 04.12.2016.

В свою чергу, колегія суддів не може не погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що державній реєстрації підлягає виключно діюче речове право і за умови, що відносно його предмета в цей період відсутні інші діючі зареєстровані цього виду речові права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі», об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

В контексті вказаної вище норми слідує, що апелянт набув права оренди спірної земельної ділянки в лютому 2016 року, після прийняття реєстратором оскаржуваного рішення. Таким чином, саме з цього моменту земельна ділянка вважається переданою в користування ТОВ «ВП «Імпульс плюс». Натомість, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт передачі ТОВ «Айова» земельної ділянки ТОВ «ВП «Імпульс плюс», не було надано таких доказів апелянтом і під час апеляційного розгляду.

Таким чином, реєстрація права оренди спірної земельної ділянки за ТОВ «ВП «Імпульс плюс» зумовила одночасне існування права користування земельною ділянкою декількома суб'єктами господарювання, що є порушенням чинного законодавства, а також інтересів позивача, за яким право оренди земельної ділянки зареєстровано первинно.

При цьому, колегія суддів враховує, що на час прийняття спірного рішення зареєстрований договір оренди землі від 20.05.2006 (між ОСОБА_2 та ТОВ «Айова») був чинним, а тому реєстрація ще одного договору оренди тієї ж землі за новим орендарем є неможливою.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачалось, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державній реєстрації підлягали виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, державний реєстратор запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Крім того, Верховний суд України в постанові від 29.09.2015 № 21-760а15 звертає увагу судів, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов'язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Таким чином, здійснення запиту для встановлення наявності або відсутності вже зареєстрованих речових прав, які виникли до 01.01.2013, на об'єкт нерухомого майна є не правом, а обов'язком державного реєстратора.

В даному випадку, проведення державної реєстрації додаткового договору до договору оренди землі від 20.05.2006 здійснено 03.12.2012 Тальнівським районним відділом Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», тобто державний реєстратор, з урахуванням вищевказаних положень, був зобов'язаний здійснити відповідну перевірку.

Однак, в порушення вимог чинного законодавства, державний реєстратор при проведенні реєстрації речового права за договором оренди землі, укладеного 15.09.2015 між ТОВ «ВП «Імпульс плюс» та ОСОБА_2 належним чином не перевірив наявність права оренди на дану земельну ділянку, внаслідок чого неправомірно здійснив повторну реєстрацію договору оренди однієї і тієї самої земельної ділянки, що є недопустимим, оскільки одна і та ж земельна ділянка була передана в оренду різним орендарям.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація договорів оренди землі з новим орендарем можлива лише після реєстрації угод про розірвання договорів оренди землі з попереднім орендарем.

При цьому, колегія суддів вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо неналежного відповідача у справі.

Так, постановою Верховного Суду України від 29.09.2015 у справі № 21-760а15 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 09.04.2015 (№К/800/5833/15), якою, зокрема, було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Ободівка-Агро» до Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень з мотивів заявлення позову до неналежного відповідача.

Колегія суддів враховує, що Верховним Судом України у вказаній постанові від 29.09.2015 не висловлено позиції щодо правильності застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, якими суд касаційної інстанції обґрунтовував відсутність підстав для задоволення позову. У той же час, виходячи з того, що у вказаній справі Верховний Суд України підтримав позицію судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для захисту порушених прав позивача шляхом задоволення позову, заявленого до Реєстраційної служби, колегія суддів апеляційної інстанції у справі, що розглядається, дійшла висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову у відповідній частині з мотивів неналежності відповідача.

Також, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні по справі «Беллет проти Франції», в якому суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003№3 рп/2003).

Стаття 13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс плюс» залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 26.09.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.