Справа № 812/549/16
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ковальова Т.І.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року справа №812/549/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегії суддів у складі: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року у справі № 812/549/16 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2016 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної Судової адміністрації України в Луганській області (надалі - відповідач), третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області про зобов'язання Територіального управління Державної Судової адміністрації України в Луганській області здійснити перерахунок заробітної плати в повному обсязі з урахуванням премій, встновлених щомісячно, відповідними наказами Новопсковського районного суду та Свердловського міського суду та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу: за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно у відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів (в редакції Закону України про Прокуратуру, з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно відповідно до абз.2 ч.1 ст. 147 Закону України Про судоустрій та статус суддів (в редакції відповідно до Закону України Про забезпечення права на справедливим суд), з 09.09.2015 року по 30.09.2015 року виходячи з посадового окладу 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду, з 01.10.2015 по 31.12.2015 виходячи з посадового окладу 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 61-63).

Позивач, вважаючи вищезазначену постанову суду першої інстанції неправомірною, такою, що прийнята, на її думку, з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням всіх обставин справи звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), в якій зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення). Апелянт також зазначає, що аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність, як причина невиконання свої зобов'язань, не можуть підставою для невиконання вимог закону (а.с. 71-74).

Апелянт у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в апеляційній скарзі просила розглядати справу за її відсутності.

Інші учасники у судове засідання також не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_2 з 09 липня 2015 року призначена за переведенням на посаду помічника судді Новопсковського районного суду Тарасова Д.С. тимчасово та на період виконання суддею повноважень судді Новопсковського районного суду із присвоєнням одинадцятого рангу державного службовця, на якій вона і досі працює, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 та наказом Новопсковського районного суду Луганської області «Про призначення ОСОБА_2.» від 01 жовтня 2015 року № 24/к (а.с. 10,12).

Відповідно до довідки Територіального управління Державної Судової адміністрації України в Луганській області «Про складові заробітної плати» від 09.06.2016 року за вих. № 1079/16, у період з грудня 2014 року по серпень 2015 року заробітна плата позивачу нараховувалась, виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн., з 01 вересня 2015 року - у розмірі 1378 грн., а з 09.09.2015 року по грудень 2015 року - у розмірі 2756 грн. (а.с. 43).

Позивач, вважаючи, що розмір її заробітної плати не відповідає законодавству про оплату праці працівникам апарату суду, а саме, абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), 01 квітня 2016 року звернулась до ТУ ДСА України у Луганській області про здійснення перерахунку заробітної плати, однак відповідач, листом за вих. № 767/16 від 05.05.2016 року повідомив позивача, що ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посада яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Крім того, відповідач вказав, що органи ДСА України можуть здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділені правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу працівників апарату суду. До того ж, відповідач зауважив, що постанова пленуму ВАСУ від 05.02.2016 року № 3 має рекомендований характер та жодним чином не може прийматися судами або територіальними органами ДСА України для нарахування та виплати коштів, а тому, відсутні підстави для здійснення перерахунку заробітної плати позивача (а.с.14-15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що діючим на час розгляду справи законодавством закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду, але законодавчого механізму реалізації даного права не врегульовано, так, як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у зв'язку з чим, відсутні правові підстави для здійснення ОСОБА_2 перерахунку та виплати її заробітної плати з 29 березня 2015 року з урахуванням нового окладу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч.1 ст.144 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) у редакції, що діяла з 16.10.2014 року до 26.10.2015 року передбачала, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

З 26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VІ, а саме, ч. 1 доповнено абзацом 2 наступного змісту: розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 підпункту 1 і абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

З 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону України від 07 липня 2010 року №2453 "Про судоустрій і статус суддів", у редакції чинній до 28 березня 2015 року, передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (абзац перший ч.1 ст.142 цього Закону). Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації (абзаци перший та третій ч.2 ст.142 цього Закону)

Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України, про що зазначено в ст.143 Закону України від 07 липня 2010 року №2453 "Про судоустрій і статус суддів", у редакції чинній до 28 березня 2015 року.

Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28 березня 2015 року.

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697- VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Таким чином, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Додатком 47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (в редакції чинній з 09.09.2015 року), схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів приведена у відповідність до абзацу другого ч. 1 ст. 147 Закону України від 07 липня 2010 року №2453 "Про судоустрій і статус суддів" але з приміткою, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду, що підлягає врахуванню з огляду на п.9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність з боку ТУ ДСА України в Луганській області протиправної бездіяльності щодо невиплати заробітної плати позивачу з 26.10.2014 року по 28 березня 2015 року, з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року та з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 № 2453 "Про судоустрій і статус суддів».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року № 21-1726а16 (справа №820/4648/15) та від 13 липня 2016 року в справах №820/4653/15 і № 818/3372/15.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), в якій зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними, оскільки правовідносини, що розглядав Європейський суд у справі Кечко проти України не є тотожними правовідносинам, що склалися по цій справі.

Крім того, відповідно рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, суд даючи офіційне тлумачення, зокрема, статті 95 Конституції України, зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні адміністративного позову, оскільки відповідач, в даному випадку, діяв в межах наданих йому повноважень з реалізації відносно позивача діючого законодавства, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року у справі № 812/549/16 - залишити без змін.

Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Колегія суддів Л.В. Ястребова

А.А. Блохін

І.Д. Компанієць