Справа № 808/3060/16
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року о 12 год. 56 хв.Справа № 808/3060/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Батигіна О.В.

та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачів: представник ОСОБА_2,

третя особа: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство внутрішніх справ України,

про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство внутрішніх справ України, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача №344 о/с від 06.11.2015 про звільнення позивача з роботи; поновити позивача з 06.11.2015 на посаді оперуповноваженого Управління боротьби з незаконним обігом наркотиків Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по момент поновлення на роботі; зобовязати відповідача розглянути рапорт позивача про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати відпустку тривалістю, визначеною медичним висновком.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач неправомірно наказом від 6 листопада 2015 року № 344 о/с «По особовому складу» звільнив позивачку у запас Збройних Сил, оскільки на час прийняття оскаржуваного наказу вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею 3-х років. Також стверджує, що її не попереджали про скорочення штатів та наступне звільнення, чим порушено вимоги Кодексу законів про працю України та протирічить правовій позиції Верховного Суду України. Крім того, у відповідності до довідки КЗ «ЦПМСД №10 м. Запоріжжя» від 13 січня 2016 року за №36 син позивачки за станом здоровя потребує постійного домашнього догляду, а медичним висновком від 13.07.2016 №1346 сина позивачки було визнано дитиною-інвалідом, який потребує постійного домашнього догляду, у звязку з чим позивачка направляла (19.01.2016 та 19.07.2016) до Міністра внутрішніх справ України всі необхідні документи разом із рапортом про надання відпустки по догляду за дитиною згідно норм ст. 179 КЗпП України. Однак, на її думку відповідач неправомірно відмовив їй у наданні такої відпустки.

В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Враховуючи, що ОСОБА_1 не подала у період до 06.11.2015 інформації щодо свого волевиявлення відносно призначення до лав поліції та про звільнення з органів внутрішніх справ, вважає, що звільнення позивачки було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства. З наведених підстав просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи - Міністерства внутрішніх справ України у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Проти позову заперечує з підстав зазначених у письмових запереченнях (вх. 31096 від 01.11.2016), зазначив про правомірність звільнення ОСОБА_1 через ліквідацію органів внутрішніх справ та передання їх функцій до органів Національної поліції, а також через встановлення п. 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» норми про те, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, у звязку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановив такі обставини.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 04 серпня 2003 року проходила службу в органах внутрішніх справ та з 02 серпня 2011 року була призначена на посаду оперуповноваженого Управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС України в Донецькій області.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 27 червня 2013 року № 184 о/с позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку по 22 січня 2016 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії довідки КЗ «ЦПМСД №10 м. Запоріжжя» №36, син позивачки ОСОБА_3О, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 22.01.2016 року потребує домашнього догляду, довідка дійсна до 22.07.2016 (а.с. 22).

Медичним висновком від 13.07.2016 №1346 КЗ «ЦПМСД №10 м.Запоріжжя» сина позивачки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 було визнано дитиною інвалідом (а.с. 26).

Листами від 19.01.2016 та 19.07.2016 позивачкою направлено до Міністра внутрішніх справ України рапорт разом з медичними документами про продовження відпустки по догляду за дитиною на шість місяців (а.с. 24-25).

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року № 344 о/с "По особовому складу" на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_1 (М-135964), оперуповноваженого відділу наркотичних засобів управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС України в Донецькій області, звільнено у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Правовою підставою для звільнення позивачки став Закон України «Про Національну поліцію», який набув чинності 7 листопада 2015 року.

Вважаючи наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року № 344 о/с "По особовому складу" та відмову відповідача у продовженні відпустки по догляду за дитиною протиправними позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено Головне управління Національної поліції в Донецькій області та ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано як юридичну особу публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п. 1 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» - цей закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Пунктом 5 визначено, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У звязку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, повязаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, відповідно до пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Зазначене положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обовязковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі «ОСОБА_4 проти Російської Федерації» зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По-друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір по суті, суд з огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобовязання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.

Відповідно до свідоцтва про народження від 06.02.2013 серії І-ИО №485651 у позивачки 22 січня 2013 року народився син ОСОБА_3 (а.с.15).

Сторонами не заперечується, що згідно Наказу ГУ УМВС України у Донецькій області від 27.06.2013 №184 о/с ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 03.06.2013 по 22.01.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, в період перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, неодноразово зверталася до Міністра внутрішніх справ України з листами:

- від 14.12.2015, яким повідомляла про перебування на даний час у відпустці по догляду за дитиною та необхідність оформлення медичного висновку оскільки дитина потребує домашнього догляду, у звязку з чим просила повідомити їй: на чиє імя необхідно подати рапорт про продовження відпустки по догляду за дитиною; що необхідно для здійснення передачі особової справи позивачки до управління внутрішніх справ м.Запоріжжя для проходження служби у подальшому після виходу з відпустки; куди їй необхідно звернутися для отримання «довідки з місця роботи», яка необхідна для предявлення до лікарні (а.с. 28);

- 19.01.2016, яким позивачка повідомила, що не отримала відповідь на своє звернення від 14.12.2015, у звязку з чим направила Рапорт від 19.01.2016 про продовження відпустки по догляду за дитиною на шість місяців та Довідку з висновком ЛКК від 13.01.2016 (а.с. 24);

19 липня 2016 року позивачка повторно направила попередні звернення від 14.12.2015 та від 19.01.2016 та медичні документи, просила продовжити відпустку по догляду за дитиною на шість місяців, а також просила надати їй відповідь про результати розгляду двох попередніх звернень.

Із пояснень позивачки встановлено, що лише у вересні 2016 року вона отримала відповідь Головного Управління УМВС України в Донецькій області від 19 вересня 2016 року за вих.№Б-528/02/12-2016 з якої стало відомо про те, що її було звільнено з органів внутрішніх справ у звязку з чим надати відпустку по догляду за дитиною неможливо (а.с. 18).

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, позивачку, в період перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку (відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 27.06.2013 №184 о/с) до 22.01.2016, було звільнено з займаної посади без подальшого працевлаштування, як того вимагає чинне законодавство України.

До того ж, в судовому засіданні встановлено, що їй при звільненні, всупереч вищенаведених норм Кодексу законів про працю України відповідачем не запропоновано іншої посади в органах внутрішніх справ.

Оскільки зобовязання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи МВС не виконало, то суд констатує, що трудові гарантії позивачки як працівника порушені.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, статті 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року №344 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, є протиправним і підлягає скасуванню, позивач підлягає поновленню на попередній посаді з 07.11.2015 року.

Суд не погоджується з доводами відповідачів щодо необхідності застосування в даному випадку приписів п. 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» про те, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки статтею 184 КЗоТ України передбачена заборона звільнення не працівників, що перебувають у відпустці, а зокрема жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179).

Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, згідно норм чинного законодавства поновлення повинно здійснюватись на тій посаді та в тій організації, з якої позивача було звільнено. З огляду на наведене, ОСОБА_1 слід поновити на посаді оперуповноваженого відділу попередження та викриття правопорушень на обєктах легального обігу наркотичних засобів управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то в цій частині позову належить відмовити, оскільки позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною у якій планувала перебувати і надалі, про що свідчать обставини справи, грошове забезпечення (заробітна плата) їй за цей час не нараховувалось та не виплачувалось, а тому до розгляду відповідачем рапорту позивачки про надання відпустки по догляду за дитиною та прийняття рішення за наслідками такого розгляду, відсутні втрати, які необхідно компенсувати під час дії наказу про її звільнення. Отже, вимоги в цій частині є такими, що заявлені передчасно.

Щодо позовних вимог позивачки про зобовязання відповідача розглянути рапорт позивача про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати відпустку тривалістю, визначеною медичним висновком суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 179 КЗпП України, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Згідно ч.3 ст. 179 КЗпП, підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Відповідно до ч.6 ст. 179 КЗпП України, у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Оскільки суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки та необхідність поновлення її на посаді, судом встановлено, що рапорт позивачки про продовження їй відпустки по догляду за дитиною від 19.01.2016 року відповідачем не було розглянуто, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов'язати відповідача надати позивачці відпустку, тривалістю визначеною медичним висновком є заявленими передчасно, оскільки відповідачем такий рапорт взагалі не розглядався з підстав звільнення позивачки. Суд не може перебирати на себе повноваження органу по вирішенню питання про надання працівнику відпустки, отже наразі у задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді слід звернути до негайного виконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 № 344 о/с в частині звільнення з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-135964).

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу попередження та викриття правопорушень на обєктах легального обігу наркотичних засобів управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року.

Зобовязати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області розглянути рапорт ОСОБА_1 від 19.01.2016 про продовження відпустки по догляду за дитиною.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу попередження та викриття правопорушень на обєктах легального обігу наркотичних засобів управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС України в Донецькій області звернути до негайного виконання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова