Справа № 750/10059/16-а
Суддя: Логвіна Т. В.
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/750/1006/16

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2016 року м.Чернігова

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Логвіної Т.В.,

при секретарі Примак Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

встановив:
24.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради щодо нарахування та виплати позивачу, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у меншому розмірі ніж передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради на його користь 4730 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю відповідача щодо недоплати йому, як учаснику бойових дій грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік.

Свої вимоги мотивував тим, що він має статус учасника бойових дій. Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" йому, як учаснику бойових дій, належить право отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що складає 5650 грн. Не зважаючи на це, відповідач у квітні 2016 року здійснив виплату йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня лише у розмірі 920 грн. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

В судове засідання сторони не з`явились, надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримує, представник відповідача заперечує проти задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 26.03.2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 та перебуває на обліку у відповідача.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено виплату позивачеві щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня.
В 2016 році позивачеві виплачена така допомога у розмірі 920 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».
Вказаною постановою установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв`язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії.
Згідно із підпунктом 2 пункту 1 вказаної постанови виплата разової грошової допомоги проводиться учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень.
Відповідно до положень статей 113 та 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування тощо.
Частина друга статті 46 Конституції України визначає, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Конституційний Суд України в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначив, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов`язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.
В Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зауважував на тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Із мотивувальної частини вищезгаданого Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 убачається, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Відповідно до положень абзаців другого та третього частини першої статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.
В рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що невід`ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов`язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.
В рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Отже правове регулювання соціальних виплат делеговано Кабінетові Міністрів України, а останній, приймаючи постанову № 141, діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством України, а, визначаючи розміри разової щорічної допомоги, виходив з передбачених Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" бюджетних асигнувань.
З урахуванням положень статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум", статті 1 та частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також визначених частиною третьою статті 28 цього ж Закону обмежень, а саме: непоширення мінімального розміру пенсії за віком, на правовідносини, що виникають на підставі інших законів, - Кабінет Міністрів України, встановивши оскаржуваною постановою розмір виплати разової грошової допомоги учасникам війни до 5 травня, як однієї із соціальних гарантій, діяв правомірно та на усунення прогалин у законодавчому регулюванні.
Із практики Європейського суду убачається, що Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо обмеження (звуження) соціальних прав та гарантій державами - учасницями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Так в Рішенні від 03 червня 2014 року (Заява № 43331/12, справа "Валентина Ніканорівна Велікода проти України") Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення … та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.
Отже відповідач за вказаних обставин діяв в межах повноважень, передбачених законодавством, згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню.
Керуючись ст.ст.158-163, 256, 267 КАС України,

постановив:
У задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення в порядку ч. 1 та 2 статті 186 КАС України.

Суддя: