Справа № 826/10509/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

06 грудня 2016 року №826/10509/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Сирії ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення від 17.06.2016 №328-16 та зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 №328-16 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у Державної міграційної служби України повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Розгляд справи №826/10509/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19.03.2015, в обґрунтування якої вказано про неможливість позивача повернутися до країни-походження - Сирії - у зв'язку зі зміною релігії, а саме: навернення у християнство, а також журналістською діяльністю протягом 7-ми років на державному радіо. Крім того, заявником вказано, що життя у Сирії стало неможливим через довготривалу війну.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято наказ від 08.04.2015 №220, яким наказано прийняти в оформлення документи гр. Сирії ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У подальшому, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07.06.2015, в якому зазначено, що у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1.

На підставі викладеного, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.06.2016 №328-16 з посиланням на відсутність щодо громадянина Сирії ОСОБА_1 умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою (частина дванадцята статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У відповідності до частини першої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається (частина третя статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (частина тринадцята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до органу міграційної служби, оскільки у країні-походження останнього - Сирії - війна, християн вбивають, а разі повернення позивача можуть вбити. Також, позивачем повідомлено, що він є журналістом, а його сусіда, який працює директором на радіо, забрали терористи, з огляду на що позивач втік та переховувався (протокол співбесіди від 27.03.2015).

Під час співбесіди, оформленої протоколом від 26.05.2015, позивач повідомив, що у дамаській області 19.06.2012 захопили його друга, який також є журналістом. Також, позивача попередили, що він буде наступним, після чого останньому довелося втекти. Крім того, позивачем зазначено, що йому погрожувало терористичне угрупування дагіш, його сусід попередив про те, що останнього намагаються вбити. Вказане унеможливлює повернення позивача на Батьківщину.

У той же час, відповідачем зроблено висновок про відсутність щодо громадянина Сирії ОСОБА_1 умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до пункту 1 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): «После издания УВКБ ООН в октябре 2013 г. «Рекомендаций по вопросу международной защиты относительно лиц, покидающих Сирийскую Арабскую Республику. Редакция II" ситуация в Сирии в плане безопасности, соблюдения прав человека, перемещения и гуманитарных потребностей еще более обострилась».

Рада ООН з прав людини в доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 05.02.2013 зазначає: «(Арабских) суннитов, особенно из районов, известных своей симпатией к оппозиции, или живущих на территории, де-факто контролируемой антиправительственными вооруженными группами, в целом считают противниками правительства. Вследствие этого их населенные пункты подвергаются обстрелам, артиллерийскому огню, военным рейдам, туда прекращают поставлять продукты питания и другие предметы первой необходимости. Несколько случаев жестокой расправы над суннитами в демографически смешанных населенных пунктах, таких как Аль-Хула, Тремсех, Банияс и Аль-Байда, как представляется, по меньшей мере частично отражают религиозные мотивы. Сунниты становятся для правительственных и проправительственных сил объектом произвольных арестов, заключения без права переписки и общения, пыток и других форм жестокого обращения, а также подвергаются внесудебным и суммарным казням из-за реальной или приписываемой им принадлежности к суннитским исламистским или салафитским партиям либо в общем к антиправительственным вооруженным группам. Кроме того, по сообщениям, суннитов выделяют как родившихся или проживающих в населенных пунктах, контролируемых антиправительственными вооруженными группами либо поддерживающих последние».

Відповідно до пункту 28 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): «Если ходатайства, поданные лицами, ищущими убежище, которые покинули Сирию, рассматриваются в индивидуальном порядке в соответствии с установленными процедурами предоставления убежища или определения статуса беженца, то УВКБ ООН считает, что лица имеющие любую из нижеприведенных характеристик или несколько из них, могут нуждаться в международной защите в значении Конвенции 1951 г... Противники сирийского правительства или лица, считающиеся таковыми, включая... лиц, уклоняюшихся от призыва, и дезертиюов из вооруженных сил...Члены религиозных груп, в том числе сунниты».

Як повідомив позивач під час співбесід, у разі повернення до Сирії, йому загрожують небезпека громадянської війни, переслідування за релігійними мотивами.

Відповідно до пункту 8 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): «Ситуация в плане обеспечения защити в Сирии постепенно и значительно ухудшилась. По словам Генерального секретаря ООН, «конфликт по-прежнему характеризуется вопиющими нарушениями международного гуманитарного права и прав человека, с полным пренебрежением к принципам гуманности», а Независимая международная комиссия по расследованию событий в Сирии в своем последнем отчете описала влияние действий враждующих сторон на гражданское население как «неизмеримые страдания». Как сообщается, стороны конфликта совершают военные преступления и грубые нарушения прав человека. в том числе деяния, равносильные преступлениям против человечности, пользуясь полной безнаказанностью».

Суд звертає увагу, що Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцеговини (3727/08 рішення від 07.02.2012) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року, призведе до порушення статті 3 Конвенції.

Отже, як видно з доповідей міжнародних організацій та рішень Європейського суду з прав людини, ситуація, яка склалася в Сирії, свідчить про грубе та систематичне порушення прав людини, а також про небезпеку для життя і здоров'я осіб.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності - Сирії - через суб'єктивні на об'єктивні причини.

При цьому, у справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 Держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення (справа М.С.С. проти Бельгії та Греції, № 30696/09, рішення Великої Палати від 21.01.2011; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, №36378/02, рішення від 21.04.2005; Джабарі проти Туреччини, №40035/98, рішення від 11.07.2000).

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що Державною міграційною службою України не врахованого вказаного вище при прийнятті оскаржуваного рішення, відтак, рішення Держаної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.06.2016 №328-16 є протиправним та підлягає скасуванню, з огляду на що заява громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає повторному розгляду, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків даної постанови.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.06.2016 №328-16.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків даної постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Аблов Є.В.

Мазур А.С.