Справа № 820/8783/13-а
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 листопада 2016 р. № 820/8783/13-а

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тітова О.М.,

за участі

секретаря судового засідання Костіної А.В.

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства "Мерефянское моторемонтное предприятие №2" до Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Приватне підприємство "Мерефянське моторемонтное предприятие № 2", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління МІндоходів у Харківській області, в якому просить суд: скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 29.08.2013р. № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року адміністративний позов Приватного підприємства "Мерефянское моторемонтное предприятие №2" до Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень задоволено; скасовано податкові повідомлення - рішення Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області Головного управління Міндоходів у Харківській області від 29.08.2013 р. № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 р. апеляційну скаргу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області залишено без задоволення; постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2013р. по справі № 820/8783/13-а залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2016 р. касаційну скаргу Харківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області задоволено частково; скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року; справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем з 03.07.2013 року по 04.07.2013 року на підставі наказу № 636 від 02.07.2013 року була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП "Мерефянское мотороремонтное предприятие № 2" з питань правильності обчислення та нарахування податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств по операціям з ТОВ "Компанія "Техпром" за період липень 2012 року. Результати вказаної перевірки були відображені в акті від 11.07.2013 року № 7/220/32300777. Позивач з зазначеним актом та винесеними на його підставі податковими повідомленнями - рішеннями від 29.08.2013р. № та № НОМЕР_2 не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають вимогам діючого податкового законодавства, у зв'язку з чим вважає, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення мають бути скасовані.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на цілком законних підставах та відповідають чинному законодавству, у зв'язку із чим просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Приватнео підприємство "Мерефянское моторемонтное предприятие №2" пройшло передбачену чинним законодавством процедуру державної реєстрації, набуло правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи, включене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, та перебуває на обліку як платник податків, зборів (обов'язкових платежів) в Харківській об'єднаній Державній податковійї інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області.

Як свідчать матеріали справи, Харківською ОДПІ на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст. 78, ст. 82 Податкового кодексу України та відповідно до наказу № 636 від 02.07.2013 р. була проведена документальна виїзна позапланова перевірка ПП "ММП № 2" з питань правильності обчислення та нарахування податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств по операціям з ТОВ Компанія Техпром (32030680) за липень 2012 року, про що складено акт від 11.07.2013 року № 7/220/32300777, яким встановлено порушення: п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме: занижено податок на додану вартість за липень 2012 року на загальну суму 129241 грн., а також п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 3 квартал 2012 року на загальну суму 135703 грн.

Не погодившись із висновками, викладеними в акті перевірки, позивачем 16.08.2013 року надані заперечення на зазначений акт перевірки.

На підставі висновків акту від 11.07.2013 року № 7/220/32300777, начальником Харківської ОДПІ були винесені податкові повідомлення-рішення від 29.08.2013 року за № НОМЕР_1, яким позивачеві донараховано податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 193861,50 грн., з яких 129241 грн. основний платіж, 64620,50 штрафні (фінансові) санкції та № НОМЕР_2, яким позивачеві донараховано податок на прибуток у розмірі 203554,50 грн., з яких 135703 грн. основний платіж, 67851,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Як з'ясовано судом, фактичною підставою для винесення спірних рішень слугувало відображене в акті перевірки від 11.07.2013 року № 7/220/32300777 судження суб'єкта владних повноважень про порушення платником податків - ПП ММП № 2 вимог пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI, що призвело до заниження суми податку на прибуток на 135703грн., у тому числі: за 3 квартал 2012 р. - 135703 грн.; порушення п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6. ст. 198 та розділу V Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI, в наслідок чого підприємством занижено суму податку на додану вартість до сплати на загальну суму 129241 грн., в тому числі за липень 2012р. на суму 129241 грн.

Відповідач у висновках акту перевірки зазначає, що перевіркою ПП ММП №2 документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із ТОВ Компанія Техпром за липень 2012р.

При цьому, фактичною підставою для відображення суб'єктом владних повноважень в акті перевірки порушень вимог податкового законодавства і прийнятих за ним податкових повідомлень- рішень, є висновок про неправомірність включення до складу витрат по податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість витрат по взаємовідносинам з ТОВ "Компанія „Техпром" з огляду на нереальність таких взаємовідносин. В свою чергу про нереальність відносин ПП "ММП №2" з ТОВ „Компанія „Техпром", на думку особи, яка проводила перевірку, свідчать відсутність товарно-транспортних накладних, путьових листів, а також акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Компанія "Техпром" з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам із ТОВ "Альфа-Мед-2006" за період червень 2012 року та ТОВ "Діалог Транс" за період липень 2012 року.

Жодних інших мотивів суб'єктом владних повноважень в основу спірних податкових повідомлень-рішень не покладено.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті від 11.07.2013 року № 7/220/32300777, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення.

Судовим розглядом встановлено, що позивач у перевіряємому періоді мав господарські взаємовідносини з ТОВ Компанія Техпром.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП ММП № 2 з контрагентом - ТОВ Компанія Техпром в межах господарської діяльності укладались договори поставки: № 26 від 05.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів); № 27 від 09.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 28 від 11.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 29 від 12.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 30 від 13.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 31 від 13.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 32 від 13.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 33 від 19.07.2012 року (запасні частини до дизельних двигунів), № 34 від 19.07.2012 р.(запасні частини до коробки передач), № 35 від 19.07.2012 року (запасні частини до коробок передач), № 36 від 19.07.2012 року (запасні частини до коробок передач), № 37 від 19.07.2012 року (запасні частини до коробок передач), № 38 від 19.07.2012 року (запасні частини до коробок передач).

Поставка товарно-матеріальних цінностей відбувалась транспортом постачальника. Приймання товару замовником відбувалось на його складі на підставі виданих довіреностей на отримання ТМЦ (копії журналу виданих довіреностей(а.с.52-54).

Оцінивши зазначені правочини за правилами ст. 86 КАС України, суд відмічає, що вони укладені між правоздатними і дієздатними юридичними особами, за формою та змістом не суперечать закону, їх предметом не є речі, що обмежені в цивільному обороті.

Таким чином, зазначені договори визнаються судом належним та допустимим доказом наявності між позивачем та зазначеним контрагентом фактів вчинення правочинів в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України.

На підтвердження доводів про реальність господарських операцій, що були проведені в межах укладених правочинів, позивачем подані до суду виписані ТОВ Компанія Техпром податкові накладні: № 2 від 05.07.2012 на суму 130837,80 грн. (у т.ч. ПДВ 21806 грн.), № 5 від 09.07.2012 р. на суму 56908,80 грн. (у т.ч. ПДВ 9484,80 грн.), № 6 від 10.07.2012 р. на суму 11547,26 грн. (у т.ч. ПДВ 1924,54 грн.), №7 від 11.07.2012 р. на суму 34746 (у т. ч. ПДВ 5791), №8 від 12.07.2012 р. на суму 18816(в т. ч. ПДВ 3136 грн.), №9 від 13.07.2012 року на суму 27901,20 грн. (у т.ч. ПДВ 4650,20 грн.), № 10 від 13.07.2012 р. на суму 36556,80 грн. ( в т.ч. ПДВ 6092. 80 грн.), № 11 від 13.07.2012 р. на суму 44318,40 грн. ( в т.ч. ПДВ 36932 грн.), № 16 від 20.07.2012 року на суму 27559,15 грн. ( в т.ч. ПДВ 4593,19 грн.), № 17 від 20.07.2012 року на суму 156564 грн. ( в т. ч. ПДВ 26094 грн.), № 20 від 20.07.2012 року на суму 55620 грн. ( в.т.ч. ПДВ 9270 грн.), № 18 від 20.07.2012 р. на суму 86112 грн. ( в т.ч. ПДВ 14352 грн.), № 21 від 20.07.2012 р. на суму 12108 грн.(в т.ч. ПДВ 2018 грн.); видаткові накладні № РН-57 від 05.07.2012 р., № РН-59 від 05.07.2012 р., № РН-58 від 05.07.2012 р., № РН -66 від 09.07.2012 р., № РН-71 від 10.07.2012 р., №РН-65, 11.07.2012 р., № РН-72 від 12.07.2012 р., № РН-73 від 13.07.2012 р., № РН-74 від 13.07.2012р., № РН-75 від 13.07.2013 р., № РН-86 від 20.07.2012 р., №РН-80 від 20.07.2012р., № РН-81 від 20.07.2012р., № РН-82 від 20.07.2012р., № РН-83 від 20.07.2012р., № РН-85 від 20.07.2012р.

На виконання визначених договорів на підтвердження отримання замовником товару позивачем до матеріалів справи надані копії рахунків-фактур, податкових та видаткових накладних. Отриманий товар оприбутковувався підприємством позивача, про що надані копії бухгалтерського рахунку.

Витребувані судом на виконання вимог ст. 11 КАС України та приєднані до справи документи засвідчують факт виконання позивачем зобов'язань за укладеними правочинами.

До матеріалів справи позивачем на підтвердження здійснення оплати отриманого від ТОВ Компанія Техпром товару надані копії банківських виписок, що також надавались позивачем під час перевірки, які засвідчують факт виконання позивачем зобов'язань за укладеними правочинами шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб), до матеріалів справи суб'єктом владних повноважень не подано. За правилами Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника. Отже, приєднані до справи документи про оплату товару визнаються судом належними та допустимими доказами реальності вчинених між позивачем та контрагентом позивача господарських операцій.

Оглянувши долучені позивачем до справи копії первинних документів, що були складені по взаємовідносинам між ПП ММП № 2 з ТОВ Компанія Техпром, суд зазначає, що документи не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704 (надалі за текстом - Положення № 88), спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

З приводу юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність їх вимогам законодавства, суд зазначає наступне.

За приписами п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України під витратами слід розуміти суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Конкретний склад витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, та порядок їх визначення регламентовано в ст. 138 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Згідно з п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 визначено, - датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату; товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться, зокрема, до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, норми податкового законодавства пов'язують виникнення права платника податку на податковий кредит з наявністю податкової накладної. Разом з цим, наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до законодавства необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих постачальниками податкових накладних, не є безумовною підставою для обрахування податкового кредиту по податку на додану вартість, якщо податковий орган доведе, що відомості, які містяться в таких документах, не відповідають дійсності, як у випадку нездійснення самих операцій.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Також п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Разом з цим суд відмічає, що податкова накладна, як підстава для нарахування податкового кредиту, має бути складена за наслідками реального виконання господарської операції особою, яка має необхідний обсяг податкової правосуб'єктності, в іншому випадку такий документ не може мати сили первинного документа у розумінні ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та підтверджувати факт здійснення господарської операції навіть за наявності у такого документа усіх формальних реквізитів.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, суд зазначає, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку.

При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означають автоматично реальності вчинення господарської операції. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинно здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Вищевикладені обставини придбання товару позивачем та його транспортування (фізичного переміщення), відомості щодо придбання товару та можливостей зберігання, підтверджені належними та допустимими доказами, не викликають у суду будь-яких сумнівів в реальності здійснення позивачем господарської діяльності та тих операцій, в межах яких сформовані витрати та податковий кредит при обчисленні податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ Компанія Техпром.

Доказів відсутності фактичного перевезення товару у спірних правовідносинах, використання позивачем придбаного товару не за призначенням, несумісності товару з напрямом господарської діяльності відповідач Харківська ОДПІ, в ході розгляду справи до суду не подав.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Щодо посилання відповідача на відсутність товарно транспортних накладних, обовязковість яких визначена Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні від 14.10.1997 р. № 363(наказ Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363), суд зазначає, що за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обовязково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару.

Товарно - транспортні накладні відповідно до Правил перевезення № 363 є єдиним юридичним документом обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для проведення розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що регламентує взаємовідносини Перевізник і Замовник як учасників транспортного процесу.

Разом з тим, вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платників податків, а лише встановлюють права, обовязки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожні листи, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, а також ст. 9 Закону України „ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що надані позивачем документи підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах, а понесення позивачем витрат у спірних правовідносинах шляхом вибуття безготівкових коштів з власності даного суб'єкта господарювання (в оплату вартості придбаного товару) свідчить про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду.

Таким чином, викладені в акті від 30.11.2012 року № 2102/220/32300777 судження суб'єкта владних повноважень про заниження податку на додану вартість на загальну суму 129241 грн., в тому числі за липень 2012 р. на суму 129241 грн. - не знайшли свого підтвердження під час розгляду адміністративної справи в суді.

Щодо встановлених податковим органом допущених порушень з боку ПП "ММП № 2" п.п.138.1.1 п. 138.1, п.138.2, п.139.1.9 ст.139 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

До витрат операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. (п. 138.1.1 ст. 138 ПКУ).

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

П. 139.1.9. ст. 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Проаналізувавши положення наведених норм закону, суд доходить висновку, що визначальним критерієм для формування витрат обігу та виробництва є причетність набутих у власність товарів, отриманих робіт, спожитих послуг до господарської діяльності суб'єкта господарювання як платника податку на прибуток, що підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

За приписами ч. 2 ст. З Закону України "Про бухгалтерський облік та-фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. При цьому, ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.1 Розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за №168/704 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Як досліджено вище матеріалами справи, факт придбання товару, його подальшого використання у господарській діяльності, проведення розрахунків з ТОВ Компанія Техпром підтверджується договорами, податковими та видатковими накладними, рахунками-фактурами, банківською випискою, що підтверджує розрахунки за отриманий підприємством позивача товар.

Судом встановлено, що отримані на підставі вищезазначених договорів, ТМЦ були використані позивачем у власній господарській діяльності. А саме: було укладено договори поставки № 27/05.07 від 05.07.2012 р. з ТОВ Завод бурового обладнання, предмет поршень, форсунка, електропроводка(комплект) дизеля; № 36/18.07 від 18.07.2012р. з ТОВ Регіон , предмет договору муфта еластична Вулкан, ущільнення водяного насосу5-965.230.0; № 35/19.07 від 19.07.2012 р. з ТОВ Завод бурового обладнання, предмет запасні частини до коробки передач; договір № 31/11.07 від 11.07.2012 р. на виконання роботи з ТОВ Зернова компанія ХОРС по ремонту компресора; договір № 7-двз/22 від 17.04.2012 року на виконання капітального ремонту дизельного двигуна з ГПУ Шебелинкагазвидобування ДК Укргазвидобування НАК Нафтогаз України; договір № ТР-2/10 від 07.12.2010 року на виконання капітального ремонт автоматичної трансмісії з ГПУ Шебелинкагазвидобування ДК Укргазвидобування НАК Нафтогаз України.

Відтак, висновок відповідача щодо порушення позивачем п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.п.139.1.9 ст. 139 Податкового Кодексу України за рахунок віднесення до складу витрат по придбанню товарів, послуг (робіт) у ТОВ Компанія Техпром - під час розгляду справи свого підтвердження не знайшли.

З огляду на те, що позивачем правомірно віднесено такі витрати до складу витрат підприємства, суд вважає висновок відповідача про неправомірно сформовані витрати за нікчемними правочинами по придбанню послуг від ТОВ Компанія Техпром в результаті чого відповідачем було встановлено його заниження у сумі 135703 грн. - необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.

В ході розгляду справи судом встановлено, що жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін цих договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірними правочинами Харківська ОДПІ ані при проведенні перевірки, ані в ході судового розгляду не мала.

Судом також встановлено, що мотиви фізичної відсутності товару у спірних правовідносинах, невикористання товару в господарській діяльності позивача, вартісних показників придбаного товару, способу, порядку та стану розрахунків не були покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень. Відтак, з огляду на приписи ст. ст.6 і 8 Конституції України, ст. 2 і 11 КАС України суд не вбачає підстав для дослідження в ході розгляду справи цих обставин, оскільки зміна судом як фактичних, так і юридичних мотивів прийняття суб'єктом владних повноважень спірного правового акту індивідуальної дії чинним процесуальним законодавством не передбачена.

Суд критично ставиться до посилання податкового органу в акті перевірки на акт Західної МДПІ про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ „Компанія „Техпром з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам із ТОВ „Альфа ОСОБА_2 2006 за період червень 2012 року та ТОВ „Діалог Транс за період липень 2012 року. Оскільки висновки податкового органу про порушення податкового законодавства зі сторони контрагентів позивача, у т.ч. по ланцюгу постачання, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства та про відсутність у покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ з фактом оплати. Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не повязаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту поставки продукції.

Крім того, належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 70 КАС України, доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Між тим, у ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти -відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим. Отже, платник податків не несе відповідальності за своїх контрагентів. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Суд зазначає, що суб'єкт владних повноважень ані в ході проведення перевірки, ані в ході розгляду справи судом не подав жодних доказів на підтвердження факту відсутності у позивача об'єктивної потреби в укладанні вказаних вище договорів з ТОВ Компанія „Техпром, які на думку податкового органу є спірними правочинами. Відповідачем під час розгляду справи не доведено відсутності факту перевезення товарів за спірними правочинами та відсутності факту подальшого використання цих товарів в межах господарської діяльності.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАСУ України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності його дій щодо винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами адміністративної справи, що відповідач, приймаючи оскаржувані рішення, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак вони підлягають скасуванню.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 160 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного підприємства "Мерефянское моторемонтное предприятие № 2" до Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області від 29.08.2013р. № НОМЕР_1, № НОМЕР_2.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 30.11.2016 року.

Суддя Тітов О.М.