Справа № 802/1914/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 грудня 2016 р. Справа № 802/1914/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сала Павла Ігоровича, суддів Воробйової Інни Анатоліївни, Дмитришеної Руслани Миколаївни, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Апеляційний суд Вінницької області, про визнання протиправною відмови щодо виплати вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку, зобов'язання нарахувати і виплатити вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а також зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з 20.07.1986 року він працював на посаді судді Ленінського районного суду м. Вінниці, а з 15.07.1992 року - на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області. 15.12.2015 року позивачем було подано заяву про відставку, однак звільнений з посади судді він був лише 19.04.2016 року згідно з постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року № 1120-VIII. Крім того, наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2016 року № 44/2-07к позивач виведений зі штату суддів відповідного суду. В подальшому позивач звернувся до ДСА України з проханням здійснити нарахування та виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Проте відповідач у виплаті такої допомоги відмовив, посилаючись на те, що проведення виплати вихідної допомоги неможливе, оскільки заява про відставку від 15.12.2015 року та постанова Верховної Ради України від 19.04.2016 року про її прийняття мали місце після виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на підставі положень Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27.03.2014 року № 1166-VII. Позивач із зазначеної відмовою ДСА України не погоджується та вважає її протиправною, у зв'язку з чим звернувся з позовом до адміністративного суду.

Позивач 29.11.2016 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлений адміністративний позов повністю підтримує.

Відповідач участі у судовому засіданні свого представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду справи. Водночас 05.12.2016 року поштовими засобами зв'язку до суду надійшли письмові заперечення ДСА України на адміністративний позов ОСОБА_1, у яких відповідач зазначає, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання допомоги при звільненні у відставку. Отже, правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. Крім того, після подання позивачем заяви про відставку до остаточного звільнення з посади судді Апеляційного суду Вінницької області позивач перебував на посаді судді та отримував заробітну плату. Відтак у випадку, якби право позивача на отримання вихідної допомоги було передбачене чинним законодавством, його реалізація можлива була б не з моменту подання заяви про відставку, а з дати прийняття рішення Верховною Радою України про відставку судді. Також відповідач зазначає, що будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги судді, здійснюються відповідно до наказу голови суду як розпорядника бюджетних коштів, а не ДСА України. Вважає, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, таких як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Таким чином, виключенням із закону норми про виплату вихідної допомоги судді не допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача. При вирішенні справи відповідач просить суд врахувати практику Вищого адміністративного суду України з розгляду аналогічної категорії спорів у справах № 806/2442/15, № 823/5238/15, № 820/1330/16, № 820/1498/16, № 820/916/16, № 820/2056/16, № 818/2712/15, № 826/15732/15.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно і у визначеному законом порядку, що підтверджується документально. Заяв щодо неможливості розгляду справи у відсутності представника третьої особи чи відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю його прибуття в судове засідання до суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене та враховуючи достатність наявних у справі доказів суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності сторін та третьої особи в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені позивачем доводи та заперечення відповідача, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов не може бути задоволений з огляду на таке.

Встановлено, що 15.12.2015 року позивач ОСОБА_1, будучи суддею Апеляційного суду Вінницької області, звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку.

19.04.2016 року Верховною Радою України прийнято постанову № 1120-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2016 року № 44/2-07к позивача виведено зі штату Апеляційного суду Вінницької області 27.06.2016 року.

08.07.2016 року позивач звернувся до ДСА України із заявою, у якій просив виплатити йому передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів", а в подальшому статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку. При цьому позивач посилався на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку (з 20.07.2004 року), а факт її подання є лише доказом реалізації його права.

Листом за № А847-16-925/16 від 18.07.2016 року відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплаті йому вихідної допомоги судді.

Незгода позивача з відмовою ДСА України у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді зумовила його звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Водночас Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

При цьому положеннями частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку (з 20.07.2004 року), а тому й відповідне право на її отримання він набув ще до втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

Проте зазначені доводи позивача судом оцінюються критично.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 19.04.2016 року.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що як на дату подання позивачем ОСОБА_1 заяви про відставку (15.12.2015 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (19.04.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

В силу положень ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Згідно із ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Сало Павло Ігорович

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

Дмитришена Руслана Миколаївна