Справа № 753/10402/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

07 грудня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В.,
Желтобрюх І.Л.
за участю секретаря судового засідання: Строй Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2016 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії;
- зобов`язати відповідача призначити пенсію відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку з дати звернення 19 лютого 2016 року.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов - задовольнити.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, ІІ-ї категорії, що підтверджується відповідним посвідченням № НОМЕР_1 від 18 грудня 2014 року, виданим Київською міською державною адміністрацією.
У січні 2015 року, по досягненню пільгового пенсійного віку, позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах. Листом № 500 від 27 січня 2015 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.
23 березня 2015 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про призначення пенсії на пільгових умовах (справа №753/5680/15-а). За наслідком розгляду даної справи постановою Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, яка не була оскаржена в апеляційному порядку та набрала законної сили, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відповідно до мотивувальної частини постанови Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, підставою для відмови у задоволенні позову є те, що позивачем не надано довідку Ф-122 та інші первинні документи, які б підтверджували те, що позивач перебував в зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році у період з 07 травня 1986 року по 12 травня 1986 року.
04 грудня 2015 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту його роботи у зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС у період з 07 травня 1986 року по 12 травня 1986 року.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року заяву залишено без розгляду з підстав наявного спору про право та роз`яснено заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
19 лютого 2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.
Листом управління Пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва №1394/06 від 02 березня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії на підставі відсутності довідки Ф-122 та інших первинних документів, які б підтверджували перебування позивача у зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році.
Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач посилається на докази, , які вже були предметом дослідження судом та їм надана правова оцінка у межах справи №753/5680/15-а.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що обов`язковими для врахування адміністративним судом є саме обставини, наведені у рішенні в адміністративній, цивільній або господарській справі, яке набрало законної сили. Тобто преюдиційними є фактичні обставини, що мали місце у певних правовідносинах.
Так, висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій відповідача, які є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов`язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.
Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності дій відповідача не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, права надати їм власну оцінку.
Відповідно до рекомендацій, викладених у листі Вищого адміністративного суду України № 2379/12/13-12 від 14 листопада 2012 року, передбачене ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у справі №753/5680/15-а була відмова управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, оформлена листом від 27 січня 2015 року (наданого у відповідь на звернення позивача у січні 2015 року). Натомість, предметом спору у даній справі є відмова управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, оформлена листом №1394/06 від 02 березня 2016 року (наданого у відповідь на звернення позивача від 19 лютого 2016 року).
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що висновки, викладені у постанові Дарницького районного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року у справі №753/5680/15-а є преюдиційними та не підлягають спростуванню при розгляді даної справи.
Розглядаючи адміністративний позов по суті позовних вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, підставою для відмови у призначенні пенсії є те, що позивачем не надано довідку Ф-122 та інші первинні документи, які б підтверджували те, що позивач перебував у зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році у період з 07 травня 1986 року по 12 травня 1986 року.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 01 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 01 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів 10 років.
Згідно з ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Згідно з вимогами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 N122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Як вбачається з матеріалів справи, для призначення пенсії позивачем надано такі документи: паспорт громадянина України; довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році ІІ-ї категорії №214956 від 18 грудня 2014 року, видане Київською міською державною адміністрацією; військовий квиток серії НОМЕР_2 від 06 травня 1983 року; трудова книжка позивача з відомостями про роботу на посаді водія у Київському автотранспортному підприємстві 11161 «Київвантажавтотранс» у період з 12 липня 1985 року по 28 травня 1986 року; довідка від 02 листопада 1992 року про підвищену оплату праці за роботу у період з 07 травня 1986 року по 12 травня 1986 року у зоні відчуження; копію витягу з протоколу №53 від 27 січня 1998 року про правильність видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виданих управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з особової справи позивача; довідка №74 від 11 грудня 2014 року, видана на підтвердження того, що відповідно до розрахункових листків, які збереглися на підприємстві, позивач був зайнятий у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у травні 1986 року протягом шести днів; копія розрахункових листів по заробітній платі за травень 1986 року, виданого ПАТ «Київське автотранспортне підприємство -13504»; копія розпорядження Київського автотранспортного підприємства 11161 «Київвантажавтотранс» від 08 травня 1986 року про відрядження позивача у зону відчуження у період з 07 травня 2986 року по 12 травня 1986 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у довідці №74 від 11 грудня 2014 року зазначено про відсутність у ПАТ «Київське автотранспортне підприємство 13054» оригіналів розпоряджень про направлення працівників у зону відчуження із зазначенням термінів їхнього перебування.
Згідно зі ст. 65 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Так, вимогами Порядку №22-1 встановлено перелік документів, які подаються для підтвердження участі особи у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 N122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Отже довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Ф-122 є одним з, проте не виключним документом, що підтверджує перебування у зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС.
Аналіз чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що єдиним документом, який підтверджує статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно з ст.. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі дослідження письмових доказів, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що він перебував у зоні відчуження та брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком з посиланням на відсутність довідки Ф-122 та інших первинних документів, які б підтверджували те, що позивач перебував у зоні відчуження в якості ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році у період з 07 травня 1986 року по 12 травня 1986 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.
Отже суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення або вчинити певні дії. При цьому, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.
У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.
Так, зважаючи на протиправність відмови відповідача у призначенні пенсії, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку з дати звернення 19 лютого 2016 року.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової, якою адміністративний позов задовольнити.
Керуючись ст. 160, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року задовольнити.
Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» задовольнити.
Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язати Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) пенсію за віком відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку з дати звернення 19 лютого 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.
Постанову може бути оскаржено протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.
Повний текст постанови виготовлено 07.12.2016

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Безименна Н.В.