Справа № 826/26530/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ГУ МВС України в м. Києві Нечитайла В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, -

У с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в м. Києві № 1009 від 06 листопада 2015 року про звільнення з органів МВС;

- поновити його на роботі, та у зв'язку з ліквідацією на підставі п. 9,12 Розділу XI Закону України «Про національну поліцію» перевести його на роботу до поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, на іншу посаду рівнозначну за обсягом функціональних обов'язків та повноважень;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до дати винесення судового рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06 листопада 2015 року №1009 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_2;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві;

- стягнуто з Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 23 064,41 грн. (двадцять три тисячі шістдесят чотири гривні сорок одна копійка).

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі п.п. г п .64 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися.

Колегією суддів установлено, що з 2004 року ОСОБА_2 працював в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого.

06 листопада 2015 року наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві № 1009о/с позивача звільнено у запас Збройних Сил України відповідно до пункту 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (згідно з пп. г п. 64 (через скорочення штатів).

Позивач звернувся у суд, вважаючи даний наказ неправомірним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільнення із неї, права і обов'язки таких осіб регулюються спеціальним законодавством,а саме: Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ), статтею 18 якого передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, на час розгляду справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, спеціальним законодавством регламентовано процедуру вивільнення працівників міліції з органів внутрішніх справ у зв'язку з ліквідацією всіх територіальних органів МВС України та повним скороченням штатних одиниць, відповідно до якої працівники вважаються повідомленими про їх наступне вивільнення через скорочення штатів з дня опублікування Закону № 580-VIII, тобто з 06.08.2015 р.

Разом з тим, особи, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, упродовж трьох місяців з 06.08.2015 р. могли бути прийняті на службу до поліції шляхом зарахування за їх згодою чи за конкурсом.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів дійшла до висновку, що єдиною законодавчо передбаченою формою волевиявлення особи щодо працевлаштування, проходження нею служби є виключно особисто написана заява (рапорт) такої особи, що має бути поданий та зареєстрований відповідно до вимог чинного законодавства.

Тобто, в даному випадку, для реалізації права на працевлаштування законодавчо вимагається вчинення активних індивідуальних дій особою, яка хоче бути працевлаштованою, звернення із заявою (рапортом) у встановлені строки та порядку.

В іншому випадку, якщо на протязі вказаного терміну правник міліції не вчинив таких дій, то він вважається таким, що відмовився від проходження служби, і ця обставина є достатньою і необхідною правовою підставою для його звільнення у зв'язку зі скороченням штатів.

Матеріалами справи підтверджується, що у період з 06.08.2015 року до 06.11.2015 року рапорт (заява) позивача про прийняття на службу до поліції ані до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, ані до Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, у встановленому законом порядку не надходила, про що в матеріалах справи містяться відповідні довідки (а.с.22, 23), зміст яких позивачем не спростовується.

При цьому, посилання позивача на КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі та обов'язку відповідачів запропонувати позивачу інші посади, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення КЗпП України можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

До того ж, у листі Вищого адміністративного суду України від 26.10.2010 року № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Окрім того, колегія суддів відзначає, що Закон № 580-VIII прийнятий пізніше у часі, ніж КЗпП України, а тому, у відповідності до принципу дії закону в часі, застосуванню підлягає саме спеціальний Закон № 580-VIII.

Аналогічний правовий підхід викладено в рішенні Верховного Суду України від 18 вересня 2014 року у справі № 21-317а14.

Отже, ураховуючи, що з 06.08.2015 р. позивач є офіційно попередженим про майбутнє звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів на підставі п.8 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 580-VIII, однак, не вчинив активних індивідуальних дій відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII (з відповідним рапортом до уповноваженої особи (органу) - свого безпосереднього роботодавця у встановлений тримісячний строк не звернувся), є підстави вважати, що відповідач не був обізнаний про бажання позивача проходити службу в поліції.

Тому, наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1009 о/с про звільнення ОСОБА_2 через скорочення штатів, є обґрунтованим та прийнятим на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України.

З урахуванням того, що оскаржуваний наказ відповідача є законним, відсутні достатні та обґрунтовані підстави для задоволення інших позовних вимог щодо поновлення позивач на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, доводи апелянта, викладені у скарзі, спростовують висновки суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, на підставі пункту 3 статті 198, пунктів 3, 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест
(Повний текст постанови складено 09 грудня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.