Справа № 760/11961/16-а
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Файдюка В.В.,

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року - позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану постанову та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та був звільнений з лав ЗСУ наказом МОУ №684 від 25.11.2002 року, із вислугою військової служби 36 років та виключений із списків особового складу апарату Державного секретаря МОУ наказом №175 від 29.11.2002 року. Під час проходження військової служби позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, та є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії відповідно до посвідчення НОМЕР_1 від 31.01.2003 року.

04.01.2003 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку з виконанням обов'язків військової служби. Даний факт встановлений на підставі копії довідки МСЕК серії КИЕ - 1 № 116362 від 04.01.2003 року.

Під час повторного огляду позивача, 23.10.2015 року останньому встановлено ІІ група інвалідності, у зв'язку із захворюванням, які пов'язані з виконанням обов'язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Даний факт встановлений на підставі копії довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0427442 від 22.10.2015 року.

В подальшому, ОСОБА_2 подано заяву до Міністерства оборони України про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з настанням інвалідності ІІ групи внаслідок виконання ним обов'язків військової служби, проте листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України у задоволенні зазначеної заяви відмовлено.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги дійшов висновку про протиправність відмови Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Умови, порядок та правове регулювання відносин державою і громадянами України у зв'язку із виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону «Про військовий обов'язок і військову службу».

Законом, що визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2012-ХІІ).

Так, колегія суддів звертає увагу, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення інвалідності, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України № 561 від 05.09.2011 року, датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0427442 від 22.10.2015 року, позивачу, під час повторного огляду, було встановлено ІІ групу інвалідності саме 22.10.2015 року.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідно до вимог чинного законодавства, право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту настання інвалідності, тобто з 22.10.2015 року.

Розглядаючи апеляційну скаргу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Підпунктом 2 пункту 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (ч. 1 ст. 16 даного Закону).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з положенням підпункту «б» пункту 1 статті 16-2 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Пункт 9 статті 16-3 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ІІ група інвалідності позивачу вперше була встановлена 22.10.2015 року, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Міністерство оборони України при вирішенні питання про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги має керуватися п. 6 Порядку, затвердженого Постановою 25 грудня 2013 року № 975, оскільки на час встановлення ІІІ групи інвалідності ані ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані Постанова Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р. не діяли, а чинне на той час законодавство не передбачало обмеження періоду, протягом якого інвалід зберігав право на збільшення розміру допомоги у випадку зміни групи інвалідності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності (за вирахуванням виплаченої 06.08.2003р. НАСК «Оранта» суми в розмірі 4800 гривень).

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, оскільки суд своїм рішенням може визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати його здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не брати на себе повноваження відповідача і ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Що стосується посилання апелянта на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки позивачем оскаржують ся дії міністерства, то в силу положень ч. 1 ст. 24 КАС України з урахуванням ст. 21 КАС України, даний позов мав розглядатися окружним адміністративним судом колегією у складі трьох суддів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Згідно частини 4 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", із посиланням на яку позивач просить зобов'язати відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу, визначає, зокрема, підстави соціального захисту військовослужбовців, інвалідність яких настала після звільнення зі служби.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та про зобов'язання виплати якої ставить питання ОСОБА_2 в позовній заяві, відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір належить розглядати місцевим загальним судом як адміністративним в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 31 травня 2016 року у справі №К/800/11846/16.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 211, 212 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Я.С. Мамчур

Судді І.Л. Желтобрюх

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 07.12.16 р.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Файдюк В.В.

Желтобрюх І.Л.