Справа № 804/5218/14
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2016 р. м. Київ К/800/30243/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого: судді Мороза В.Ф.

Суддів: Донця О.Є.

Черпіцької Л.Т.

за участю секретаря судового засідання - Слободян О.М.

за участю представника позивача Кошелева О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної екологічної інспекції в Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі за позовом Державного підприємства "СМОЛИ" (далі ДП «Смоли») до Державної екологічної інспекції в Дніпропетровській області (далі також - Інспекція, Держекоінспекція) про визнання протиправними дії,

в с т а н о в и л а:

ДП «Смоли» звернулося з позовом, в якому просило визнати протиправними дії відповідача щодо визначення розміру відшкодування збитків та направлення претензії №31-9/13 від 01 жовтня 2013 року №4-9476-9-3 у зв'язку з відсутністю порушень законодавства з боку позивача. Крім того, підприємство просило визначити чинним в період з 02 січня 2013 року по 16 травня 2013 року дозвіл на спеціальне водокористування №02335 від 25 грудня 2009 року, виданий Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Дніпропетровській області.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішення суду мотивовано тим, що забір води позивач здійснював без дозволу на спеціальне водокористування. В свою чергу Інспекція не допустила порушень вимог законодавства при визначенні розміру шкоди, заподіяної позивачем внаслідок його протиправних дій. Щодо позовних вимог про визнання чинним дозволу вказав на втручання суду у виконання функцій органу державної влади у випадку їх задоволення

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано протиправними дії Інспекції щодо визначення розміру відшкодування збитків та направлення претензії №31-9/13 від 01 жовтня 2013 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Прийняте рішення, суд апеляційної інстанції мотивував тим, що відсутня протиправна поведінка позивача у спричиненні збитків у розрахованому Інспекцією розмірі, оскільки останнім були вжиті всі залежні від нього заходи щодо своєчасного продовження дії дозволу, тоді як державними органами не було прийнято у визначений законом строк жодного рішення щодо продовження чи відмову у продовженні дозволу. З огляду на це зазначив, що позивач здійснював водозабір на підставі принципу мовчазної згоди, що не може вважатись самовільним використанням водних ресурсів.

Не погоджуючись з прийнятими судами рішеннями Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи рішення апеляційного суду в межах касаційної скарги, судова колегія вбачає підстави для її задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 01 серпня 2013 року по 14 серпня 2013 року Інспекцією проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства ДП «Смоли».

У ході перевірки, встановлено, що ДП «Смоли» працювало за дозволом на спеціальне водокористування № 02335 від 25 грудня 2009 року, термін дії якого з 01 січня 2010 року до 01 січня 2013 року. У 2013 році позивачем отримано дозвіл на спецводокористування №03273 від 17 травня 2013 року, термін дії з 17 травня 2013 року по 31 грудня 2013 року в частині забору води з поверхневої водойми.

За висновками перевірки, у період з 02 січня 2013 року по 16 травня 2013 року позивач здійснював самовільно забір води з річки Дніпро, без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням статтей 44, 49 Водного кодексу України.

Інспекцією за виявленими порушеннями проведено розрахунок відшкодування шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного водокористування відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20 липня 2009 року № 389, на загальну суму 30395226,51 гривень.

З метою відшкодування збитків, Інспекцією направлено ДП «Смоли» претензію №31-9/13 від 01 жовтня 2013 року, згідно якої позивачу запропоновано на добровільних засадах відшкодувати шкоду заподіяну державі порушенням вимог природоохоронного законодавства.

Задовольнивши позовні вимоги про визнання протиправними дії Інспекції щодо визначення розміру відшкодування збитків та направлення претензії, апеляційний суд виходив з того, що складений відповідачем розрахунок та надіслана ним претензія можуть бути предметом самостійного оскарження в адміністративному суді.

Вказаний висновок є помилковим з огляду на таке.

Правовий акт індивідуальної дії це виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації владних управлінських функцій на основі законодавства щодо конкретної ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта, якому він адресований.

Обов'язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акту індивідуальної дії є їх юридичний характер, тобто обов'язковість приписів акту для відповідного суб'єкта (суб'єктів), при цьому їх дотримання забезпечується правовими механізмами.

Розрахунок розміру збитків та претензія відповідача таким вимогам не відповідають, оскільки лише вказують розміри збитків за вказані порушення, а пропозиція Інспекції в добровільному порядку сплатити збитки завдані державі внаслідок порушень позивача не передбачає механізму примусового та безспірного його стягнення.

Отже оскаржені розрахунок збитків та претензія не є обов'язковими для виконання позивачем та не створюють для нього обов'язкових правових наслідків.

Таким чином, оскаржуючи дії Інспекції при складанні розрахунку збитків та пред'явленні претензії, що були вчинені останньою на виконання наданих владних повноважень, шляхом пред'явлення адміністративного позову про визнання протиправними дій Інспекції з розрахунку збитків та пред'явлення претензії, позивач обрав непередбачений законом спосіб захисту своїх інтересів.

Відповідна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 вересня 2013 року у справі №21-237а13.

З огляду на те, що при складанні розрахунку та пред'явленні претензії Інспекція діяла в межах повноважень, у апеляційного суду були відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до Положення про державну екологічну інспекцію в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі затвердженого Наказом від 04.11.2011 року № 429 Міністерство екології та природних ресурсів України Державна екологічна інспекція в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Держекоінспекція) є територіальним органом Державної екологічної інспекції України, який діє у складі Держекоінспекції України і їй підпорядковується.

Основними завданнями Держекоінспекції є реалізація повноважень Держекоінспекції України у межах відповідної території.

Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог природоохоронного законодавства.

Держекоінспекція для виконання покладених на неї завдань має право: проводити перевірки з питань, що належать до її компетенції, видавати за їх результатами обов'язкові для виконання приписи, розпорядження; розраховувати розмір збитків, заподіяних державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, та пред'являти претензії; вживати в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах.

Відповідно до вищезазначених норм, Держекоінспекції надано можливість здійснювати контроль за дотриманням природоохоронного законодавства та у разі виявлення порушень розраховувати збитки завдані державі за порушення природоохоронного законодавства та з метою досудового врегулювання пред'являти претензію про відшкодування таких збитків.

При виявленні збитків, завданих державі, Держекоінспекція має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Міністерством охорони навколишнього природного середовища, та звернутися до суду, якщо порушником природоохоронного законодавства не відреаговано на вимоги претензії та не відшкодовано в добровільному порядку збитки вказані в ній.

Претензія органу державного екологічного контролю спрямована на досудове врегулювання спору та містить розмір завданих державі збитків за порушення природоохоронного законодавства. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі, то вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом пред'явлення претензії чи складання розрахунку. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Наведене дає підстави для висновку про наявність у Держекоінспекції права розраховувати збитки за порушення природоохоронного законодавства та пред'являти претензію із визначенням їх розміру. У той же час обґрунтованість такого розміру може бути визначена судом за відповідним позовом про їх стягнення.

При цьому апеляційний суд необґрунтовано вказав на відсутність протиправної поведінки позивача як на підставу для задоволення позову, оскільки наявність обов'язкових елементів складу правопорушення щодо спричинення збитків підлягає встановленню у спорі про їх відшкодування.

З цих же підстав помилковим є протилежний висновок суду першої інстанції про обґрунтованість розміру збитків та протиправність поведінки позивача.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України щодо оскарження рішень (дій), які не мають обов'язкових правових наслідків (постанови від 15 квітня 2014 року у справі № 21-40а14; від 13 травня 2014 року у справі 21-89а14; від 20 січня 2015 року у справі №21-603а14.

Водночас враховуючи що помилкові висновки суду першої інстанції не потягли прийняття неправильного по суті рішення про відмову у позові, судова колегія вбачає підстави для залишення його в силі з урахуванням наведених в ухвалі мотивів, тоді як рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванні відповідно до статті 226 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції в Дніпропетровській області задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року скасувати, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року залишити в силі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянуте Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст. 237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: В.Ф. Мороз

О.Є Донець

Л.Т. Черпіцька