Справа № 819/943/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Справа № 876/8605/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Тернопільської області про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, визнання недійсним запису в трудовій книжці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

11.08.2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, прокуратури Тернопільської області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 13-дк від 15.07.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом виконуючого обов'язки Генерального прокурора України № 628-к від 15.04.2014 року;

поновити ОСОБА_1 з 15 липня 2016 року на посаді заступника прокурора Тернопільської області з відновленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом виконуючого обов'язки Генерального прокурора України від 15.04.2014 року № 628-к;

визнати недійсним запис № 13 в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1, вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області;

стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що за результатами проведення службового розслідування за фактом причетності працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_2 було складено Висновок від 13.07.2016 року. За результати службового розслідування комісія прийшла до висновку про те, що діями, які виразилися у позаслужбових стосунках корисливого характеру, причетності до вимагання та отримання неправомірної вигоди за не притягнення особи до кримінальної відповідальності заступник прокурора Тернопільської області ОСОБА_9., керівник Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3, перший заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_4, прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_5 грубо порушили вимоги Закону України «Про прокуратуру», антикорупційного законодавства, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарного статуту прокуратури України, Присягу працівника прокуратури України, чим вчинили дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто вчинили дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Таким чином, рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято внаслідок вручення позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також на підставі відомостей, встановлених службовим розслідуванням, які об'єктивно засвідчують порушення позивачем Присяги працівника прокуратури та скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

При цьому суд першої інстанції зазначає, що відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури.

Таким чином, відповідач при прийнятті рішення щодо звільнення позивача діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, та як суб'єкт владних повноважень під час розгляду справи довів суду правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного наказу від 15.07.2016 року №13дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що в оскаржуваній постанові суд першої інстанції однозначно не вказав, що стало підставою для видачі Генеральним прокурором України наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 13-дк від 15.07.2016 року. В самому наказі підстава його видачі не зазначена.

Надані представниками відповідачів копії документи, які на їх думку і стали підставою для прийняття Генеральним прокурором України наказу № 13-дк від 15.07.2016 року, є або неналежними, або недопустимими доказами.

Апелянт вказує на те, що у наказі № 13-дк від 15.07.2016 року не зазначено: у чому полягає склад дисциплінарного проступку ОСОБА_1 (об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторони); час та місце вчинення дисциплінарного проступку; час виявлення такого проступку (впливає на строк застосування дисциплінарного стягнення). Не сформульовані такі обставини судом першої інстанції і в оскаржуваній постанові.

Судом першої інстанції не розмежовано склад дисциплінарного правопорушення, за скоєння якого на позивача накладено стягнення у вигляді звільнення, від складу кримінального правопорушення - злочину, що інкримінується ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000003. За таких обставин позивач міг бути звільнений з займаної посади та з органів прокуратури виключно після набрання обвинувальним вироком суду законної сили.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги та належно не оцінено показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підтвердили, що жодних відомостей, які б свідчили про вчинення позивачем дисциплінарного проступку у ході службового розслідування (перевірки) не здобуту. Склад дисциплінарного проступку позивача повністю тотожний зі складом кримінального правопорушення, у якому він підозрюється. При цьому при зміні підозри буде змінюватись й об'єктивна та суб'єктивна сторони вчиненого позивачем дисциплінарного проступку.

Також, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що позивач двічі звертався з заявою про надання відпустки до досягнення дитиною трирічного віку. Результати розгляду цих заяв залишаються нез'ясованими судом. У той же час, в разі перебування у відпустці, до позивача могло бути застосовано дисциплінарне стягнення лише після виходу з такої відпустки.

Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив, у чому полягає склад дисциплінарного проступку позивача, а атакож не отримав від відповідачів належних та допустимих доказів такого проступку.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період з 30 вересня 1999 року по 15 липня 2016 року проходив службу в органах прокуратури Тернопільської області на різних посадах, а згідно наказу в.о. Генерального прокурора України №219-к від 20 березня 2014 року був призначений заступником прокурора Тернопільської області, яку і обіймав до звільнення.

У лютому 2016 року до прокуратури Тернопільської області надійшла інформація від Національного антикорупційного бюро України про вчинення службовими особами Головного управління національної поліції в Тернопільській області та працівниками прокуратури Тернопільської області, в тому числі і позивачем, злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (вимагання та отримання коштів у ОСОБА_2.).

11 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження за № 0000003.

На підставі інформації Національного антикорупційного бюро України та наказу прокурора Тернопільської області №72 від 29.02.2016 року призначено та проведено службове розслідування за фактом причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області, в тому числі і ОСОБА_1, до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_2

Матеріалами службового розслідування, за результатами якого складено висновок від 13 липня 2016 року, встановлено факт вчинення заступником прокурора Тернопільської області ОСОБА_9., керівником Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3, першим заступником керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_5 дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_2 за звільнення її від кримінальної відповідальності.

За грубе порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, згідно п.1 наказу Генерального прокурора України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» №13-дк від 15 липня 2016 року, на підставі п.п.5,6 ч.1 ст.43 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, абз.1 ч.2 ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, ч.1 ст.8, п.6 ст.9, ст.ст. 10.11 Дисциплінарного статуту прокуратури України та п.10 Положення про класні чини працівників прокуратури України ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції».

Частиною 2 статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення «Присяги працівника прокуратури» чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Згідно з вимогами статті 43 Закону України «Про прокуратуру» підставами для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є «вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури» та «одноразове грубе порушення правил прокурорської етики».

Відповідно до ч.2 та 3 ст.46 Закону України «Про прокуратуру» особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають «Присягу працівника прокуратури» такого змісту: «Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури".

Тобто, в основі поведінки працівника прокуратури закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Складаючи Присягу, працівник прокуратури покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим, як порушення Присяги, слід розуміти скоєння працівником прокуратури проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету прокуратури та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

8 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписано текст прийнятої ним Присяги.

28 листопада 2012 року всеукраїнською конференцією працівників прокуратури схвалено, а наказом Генерального прокурора України №123 від 28.11.2012 року затверджено Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Відповідно до ст. 2 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури дія цього Кодексу поширюється на всіх працівників органів прокуратури, науково-навчальних закладів та інших установ прокуратури, які мають класні чини, а також стажистів на посадах прокурорів прокуратури або слідчих. Вимоги Кодексу є обов'язковими з моменту призначення на посаду та ознайомлення з його положеннями, про що робиться письмовий запис в особовій справі працівника прокуратури.

Статтею 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури визначено, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

У разі явного порушення закону, очевидцем якого став працівник прокуратури, він вживає усіх можливих, передбачених законодавством заходів для припинення протиправних дій та притягнення винних осіб до відповідальності.

Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Частиною 1 статті 30 Кодексу визначено, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» працівники прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу, їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною першою статті 2 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року №1796-XII, визначено, що працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя. Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Згідно частини 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Відповідно до ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Пунктом 5 ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України встановлено, що у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Крім того, статтею 13 вказаного Статуту визначено, що про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку.

Згідно наказу Генерального прокурора України від 16.04.2014р. №17 гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) за порушення прокурорсько-слідчим працівником Присяги працівника прокуратури слід невідкладно приймати рішення про звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» .

Разом з тим, відповідно до п.2.1 цього наказу до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, слід відносити кримінальні, корупційні правопорушення, порушення обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, інші грубі порушення законів, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Проступком, який ганьбить честь та гідність, порочить працівників прокуратури, є дія чи бездіяльність, яка хоча і не є злочинною, але за своїм характером несумісна з високим званням прокурора і робить неможливим виконання ним своїх службових обов'язків; грубе порушення загальноприйнятних норм і правил поведінки, що принижує авторитет державної служби - органів прокуратури. Прокурори зобов'язані сприяти підвищенню позитивного іміджу та авторитету органів державної влади і прокуратури, зокрема, дорожити своїм ім'ям та статусом, не допускати та уникати ситуацій, що дискредитують орган держаної влади або ганьбить репутацію прокуратури.

Як вірно встановлено судом першої інстанції негативним фактором для репутації та авторитету Тернопільської місцевої прокуратури, що викликав негативний громадський резонанс була вищевказана подія, яка набула суспільного резонансу, що підтверджується відомостями із загальнодоступної мережі «Інтернет», в яких є публікації щодо працівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами службового розслідування встановлено факт позаслужбових стосунків корисливого характеру позивача, які проявилися у вчиненні дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_2 за вирішення питання про не притягнення її до кримінальної відповідальності.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_1 грубо порушено вимоги Закону України «Про прокуратуру», антикорупційне законодавства, Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарний статут прокуратури України, Присягу працівника прокуратури України і його дії порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто позивачем скоєно дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

При вирішення питання про накладення стягнення з'ясовано всі обставини проступку.

Відсутність обвинувального вироку суду у кримінальній справі не свідчить про відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку та не є перешкодою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки, підставою для звільнення ОСОБА_1 було порушення ним Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури.

З системного аналізу Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, суд апеляційної інстанції вважає, що і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення працівником прокуратури як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято внаслідок вручення позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також на підставі відомостей, встановлених службовим розслідуванням, які засвідчують порушення позивачем Присяги працівника прокуратури та скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що при його звільненні із займаної посади, як підставу, невірно застосовано вимоги Закону України «Про прокуратуру» та положенння Дисциплінарного статуту прокуратури України, оскільки згідно з вимогами статті 43 Закону України «Про прокуратуру» підставами для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є «вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури» та «одноразове грубе порушення правил прокурорської етики», що враховано при наданні оцінки неправомірним діям ОСОБА_1 і при вирішенні питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади.

Щодо доводів позивача про відмову у його звільненні за власним бажанням суд апеляційної інстанції зазначає, що у період подання ОСОБА_1 заяви про його звільнення з органів прокуратури за власним бажанням стосовно нього проводилося службове розслідування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кримінальна відповідальність та дисциплінарна відповідальність за вчинення певних дій не є ідентичними, тобто тотожними поняттями. ОСОБА_1 звільнено з органів прокуратури за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури.

На думку суду апеляційної інстанції відповідач при прийнятті рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з посади діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року у справі №819/943/16 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Тернопільської області про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, визнання недійсним запису в трудовій книжці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 08.12.2016 року.