Справа № 334/2707/16-а
Суддя: Добрєв М. В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 22.11.2016
Справа № 334/2707/16-а
Провадження № 2-а/334/160/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Добрєва М.В.,

при секретарі: Матвієнко О.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відповідно до вимог ст.13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551-ХІІ), щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком.

В порушення цього Закону, відповідач виплатив йому за вказаний період щорічну грошову допомогу не в повному обсязі. У 2013 році відповідачем було виплачено позивачу 1895,00 грн. такої допомоги, у 2014 році 2020,00 грн., у 2015 році 2200,00 грн. У травні 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та доплату щорічної грошової допомоги до 5 травня згідно Закону, яка у 2011-2016 роках виплачувалася не у повному обсязі.

Проте, листом №06-06/3639 від 19.04.2016р., який позивач отримав 10.06.2016р., відповідач відмовив йому в здійсненні такого перерахунку.

Позивач просить визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови йому в здійсненні перерахунку та виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня відповідно до вимог ст.13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», стягнути з відповідача щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за 2016 рік з урахуванням раніше виплачених сум.

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав письмові заперечення, вказавши, що Законом № 3551-ХІІ визначено, що фінансування витрат щорічної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Розмір допомоги встановлюється законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік. Порядок виплати такої допомоги визначається постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 02.03.2016р. №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Управління не наділено повноваженнями щодо визначення розміру грошової допомоги, здійснення перерахунку, а наділено лише функціями виплати допомоги у повному обсязі і у розмірі, якому головний розпорядник коштів перерахував Управлінню. Управління не має заборгованості перед позивачем по виплаті щорічного грошової допомоги, дії Управління повністю відповідають нормам чинного законодавства.

З наведених підстав просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має пільги встановлені законодавством України, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серія № 046548, і перебуває на обліку в УПСЗН Запорізької міської ради по Дніпровському району як особа на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року (Закон №3551-XII).

Цим Законом визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на отримання допомоги у тому числі грошової до 5 травня.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо невиплати йому у повному обсязі щорічної державної допомоги до 5 травня, як інваліду війни 2 групи, на що відповідач листом №06-06/3639 від 19.04.2016р повідомив позивача про те, що щорічна державна допомога до 5 травня, як інваліду війни 2 групи, виплачена йому у повному обсязі. Зокрема, позивачу, як інваліду війни 2 групи, виплачувалася щорічна грошова допомога до 5 травня, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», у 2013 році у розмірі 1895,00 грн., у 2014 році у розмірі 2020,00 грн., у 2015 році 2200,00 грн., у 2016 році 2600,00 грн.

Відповідно до змісту позовних вимог, між сторонами у справі виникли спірні відносини з приводу визначення розміру разової щорічної державної допомоги до 5 травня за 2016 рік, яка виплачується особам, які мають статус інваліда війни 2 групи, що врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у разі старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам 1 групи - десять мінімальний пенсій за віком; 2 групи - вісім мінімальний пенсій за віком; 3 групи - сім мінімальний пенсій за віком.

Пунктом 20 Розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» була змінена вищезазначена стаття Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме зазначено, що до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом України «Про державний бюджет».

Але рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р. серед інших визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення п. 20 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналіз положень ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням вимог щодо дії нормативно-правових актів в часі, дає можливість зробити висновок про те, що станом на час виплати позивачу відповідачем щорічної державної допомоги до 5 травня за 2016 рік , як інваліду війни 2 групи, яке мало місці у квітні 2016 року, будь-які зміни до цієї статті не вносились, отже відповідач, який є органом державної виконавчої влади та у спірних відносинах виступає у якості суб'єкта владних повноважень, у 2016 році при нарахуванні позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня повинен був застосовувати законодавство, яке діяло на час проведення відповідних щорічних виплат грошової допомоги до 5 травня, а саме положення ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції від 09.07.2007р., відповідно до якої щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам 1 групи - десять мінімальний пенсій за віком; 2 групи - вісім мінімальний пенсій за віком; 3 групи - сім мінімальний пенсій за віком.

Посилання відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій щодо проведення виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2016р. позивачу у розмірі 2600 грн., на постанову Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016р. «Про деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» не можуть бути прийняти судом до уваги з огляду на наступне.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Особа права, яка пов'язана з отриманням бюджетних коштів і базується на нормах спеціальних нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, не може прийматися до уваги.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

За таких обставин за конституційними нормами, виходячи із пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що при здійсненні нарахування та виплати позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня у 2016 році застосуванню підлягають положення ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не положення постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016р. «Про деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», які істотно звужують обсяг встановлених законом прав позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач у справі, який здійснив у квітні 2016 року виплату позивачу щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016р., діяв всупереч вимог ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ч. 2 ст. 152 Конституції України.

Враховуючи встановлені судом обставини, приймаючи до уваги норми чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд вважає, що доводи позову про протиправність дій відповідача щодо відмови у виплаті державної одноразової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році у розмірі, визначеному відповідно до чинного законодавства - 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплаченої суми, знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, а тому заявлені позивачем позовні вимоги необхідно задовольнити та визнати дії відповідача щодо відмови позивачу у проведенні нарахування разової щорічної державної допомоги до 5 травня за 2016 рік протиправними, зобов'язати відповідача зробити перерахунок та виплатити позивачу разову щорічну державну допомогу до 5 травня за 2016 рік, як інваліду війни 2 групи, у розмірі 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком виходячи із розміру, який встановлено ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням раніше виплаченої суми у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9-11, 69-71, 159-163,167, 267 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення по Дніпровському району м. Запоріжжя щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 разової щорічної державної допомоги до 5 травня за 2016 рік відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплаченої суми.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 разову щорічну державну допомогу до 5 травня за 2016 рік, як інваліду війни 2 групи, у розмірі 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком виходячи із розміру, який встановлено ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням раніше виплаченої суми.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня її отримання.

Суддя: Добрєв М. В.