Справа № 826/1267/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1267/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 листопада 2016 року 08:40 справа №826/1267/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Телко-Україна”

до

Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/1267/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 13 червня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за спільним клопотанням представників сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначене податкове повідомлення-рішення прийняті на підставі акта від 25 вересня 2015 року №454/26-59-22-08/32856918 “Про результати планової виїзної перевірки ТОВ “Телко-Україна” (код ЄДРПОУ 32856918) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, валютного та іншого законодавства з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року” (далі по тексту – акт перевірки).

У висновку акта перевірки встановлено порушення позивачем пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 6 розділу VI Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 539 788, в тому числі по періодах: за січень 2014 року – 43 498,00 грн., за лютий 2014 року – 66 480,00 грн., за березень 2014 року – 429 810,00 грн.

Вказані в акті перевірки порушення обґрунтовані безпідставним віднесенням до складу податку на додану вартість відповідних сум вартості придбаних товарів/послуг по відносинам із ТОВ З ІІ “БНХ Україна”, у зв’язку із не доведенням реальності господарських операцій.

Позивач вважає протиправними податкове повідомлення-рішення, оскільки господарські операції підтверджені первинними документами та податковими накладними, висновки акта перевірки про відсутність реального здійснення господарської діяльності не підтверджується жодними доказами.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та ТОВ З ІІ “БНХ Україна”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції (зокрема, чи були платниками податку на додану вартість).

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що між “Телко-Україна” (покупець) та ТОВ З ІІ “БНХ Україна” (постачальник) укладено договір поставки від 09 грудня 2014 року №10/02/14, відповідно до якого постачальник зобов’язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти у власність та оплатити у термін, встановлений даним договором, товар. Найменування, кількість, одиниця вимірювання, упаковка, ціна, загальна вартість, умови оплати та термін поставки кожної партії товару визначається сторонами в специфікаціях, які є невід’ємною частиною даного договору.

Якість товару, поставляємого по даному договору, повинна відповідати діючим показникам нормативно-технічної документації (технічним умовам або ГОСТам) заводу-виробника та повинна підтверджуватись сертифікатом якості, виданим заводом-виробником, який видається покупцю в фотокопії.

З товаром повинні слідувати товаросупровідні документи: видаткова накладна або товарно-транспортна накладна (при поставці на умовах FCA), сертифікати якості в фотокопіях.

ТОВ З ІІ “БНХ Україна” виписало позивачу податкові накладні від 29 грудня 2014 року №164 на загальну суму 260 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 43 333,33 грн.; від 27 січня 2014 року №139 на загальну суму 990,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 165,00 грн.; від 27 лютого 2014 року №167 на загальну суму 65 828,80 грн., в тому числі податок на додану вартість 10 971,47 грн.; від 18 лютого 2014 року №97 на загальну суму 275 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 45 833,33 грн., від 05 лютого 2014 року №31 на загальну суму 58 049,20 грн., в тому числі податок на додану вартість 9 674,87 грн.; від 27 лютого 2014 року №143 на загальну суму 52 040,20 грн., в тому числі податок на додану вартість 8 673,37 грн.; від 27 березня 2014 року №144 на загальну суму 91 338,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 15 223,00 грн.; від 18 березня 2014 року №85 на загальну суму 170 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 28 333,33 грн.; від 18 березня 2014 року №86 на загальну суму 330 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 55 000,00 грн.; від 25 квітня 2014 року №176 на загальну суму 165 220,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 27 536,67 грн.; від 16 квітня 2014 року №113 на загальну суму 785 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 130 833,33 грн.; від 14 квітня 2014 року на загальну суму 123 949,88 грн., в тому числі податок на додану вартість 20 658,31 грн.; від 10 квітня 2014 року №71 на загальну суму 100 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 16 666,67 грн.; від 08 квітня 2014 року №43 на загальну суму 750 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 125 000,00 грн.; видаткові накладні від 27 лютого 2014 року №309 на загальну суму 340 828,80 грн., в тому числі податок на додану вартість 56 804,80 грн.; від 14 квітня 2014 року №588 на загальну суму 973 949,88 грн., в тому числі податок на додану вартість 162 324,98 грн.

Оплата за надані послуги підтверджується копіями платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є наявність належним чином оформлених податкових накладних та придбання товарів/послуг з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Як вбачається з обставин справи, позивач у податкових деклараціях з податку на додану вартість за перевіряємий період у складі податкового кредиту відображав суми податку на додану вартість, на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ З ІІ “БНХ Україна”.

Суд звертає увагу, що навіть наявність у покупця належно оформлених первинних документів та податкових накладних, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Вирішуючи питання про реальність виконання та отримання позивачем наданих послуг і виконаних робіт та їх придбання з метою використання у власній господарській діяльності, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Позивач зазначив, що отримані у ТОВ З ІІ “БНХ Україна” товари використовувались позивачем для провадження особистої господарської діяльності; реальність господарських операцій та мету отримання послуг ТОВ “Телко-Україна” підтвердило копіями первинних, бухгалтерських та інших документів під час проведення перевірки.

На підтвердження реальності господарських операцій та мети придбання товарів і послуг для провадження господарської діяльності позивач надав до суду копії наступних документів: договір поставки від 09 січня 2014 року №10/02/14, специфікації №1-11 до договору поставки від 09 січня 2014 року №10/02/14, податкові та видаткові накладні, товарно-транспортну накладну, оборотно-сальдову відомість по рахунку 631, платіжні доручення.

Крім того, позивачем не суду доказів, наявності у ТОВ “Телко-Україна” складських приміщень для зберігання отриманого товару.

Також позивачем не надано довіреностей на одержання товарно-матеріальних цінностей, що б підтверджували отримання позивачем поставленого товару.

У свою чергу, доказів використання придбаних у ТОВ З ІІ “БНХ Україна” товарів у власній господарській діяльності або з метою виконання зобов’язань перед третіми особами, позивачем ні під час проведення перевірки, а ні під час розгляду справи не надано.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ З ІІ “БНХ Україна” носять реальний характер, а отримані товари пов’язані із господарською діяльністю ТОВ “Телко-Україна”.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ “Телко-Україна” про скасування податкового повідомлення-рішення документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Шевченківському районі доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Телко-Україна” задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю “Телко-Україна” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко