Справа № 809/420/16
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2016 р. Справа № 809/420/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Кафарського В.В.

За участю секретаря Єлізарової У.Г.,

представників відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області

про визнання протиправними та скасування вимоги №Ф-, рішення № від 02.03.2016, податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 31.12.2015

ВСТАНОВИВ:

25.04.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1І.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (надалі відповідач, ДПІ у м. Івано-Франківську) про визнання протиправними та скасування вимоги №Ф- та рішення № від 02.03.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за наслідками проведення планової перевірки позивача за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 встановлено факти заниження ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб у 2013 році на 330 101,81 грн. та у 2014 році на 318 242,84 грн. На підставі акту перевірки від 31.12.2015 за №1087/171/3 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 31.12.2015, згідно якого позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 131 489,55 грн. Одночасно відповідачем донараховано позивачу розмір єдиного внеску у сумі 156 589,59 грн., що підлягає сплаті ОСОБА_1, який являється платником єдиного внеску, та виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 02.03.2016 на донараховану суму єдиного внеску, а згідно рішення № від 02.03.2016 нараховано штраф у розмірі 11 651,59 грн. Оскільки податкове повідомлення-рішення № від 31.12.2015 про збільшення податку на доходи фізичних осіб не узгоджене, так як не закінчився строк для його оскарження в адміністративному порядку, підстави для прийняття оскаржуваних рішень (вимоги та рішення від 02.03.2016) відсутні.

13.06.2016 представник позивача, заявою збільшив розмір позовних вимог та, окрім первинно заявлених, просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську № від 31.12.2015 про збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 131 489,55 грн. Заява мотивована тим, що у позивача наявні усі первинні документи, які підтверджують понесені ним витрати у звязку з придбанням товарно-матеріальних цінностей, та на підставі яких ОСОБА_1 і було сформовано витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування з податку на доходи фізичних осіб (том І а.с.62-65).

Представник позивача у судових засіданнях збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог та письмових поясненнях. Просив позов повністю задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву від 23.05.2016 та додаткових поясненнях до заперечення на позовну заяву. Просили у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04.08.1999 зареєстрований виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області як фізична особа-підприємець та з 04.08.1999 перебуває на податковому обліку у ДПІ у м. Івано-Франківську як платник податків. З 13.06.2009 позивач є платником податку на додану вартість (том І а.с.68).

У період з 24.11.2015 до 15.12.2015 та посадовими особами ДПІ у м. Івано-Франківську на підставі наказу №1308 від 06.11.2015 та №1398 від 03.12.2015, направлення №00001106 від 23.11.2015 проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, дотримання вимог валютного та іншого податкового законодавства правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 до 31.12.2014.

Перевірка проведена в приміщенні ДПІ у м. Івано-Франківську відповідно до заяви підприємця від 19.11.2015 за №45258/10 (том V а.с.53).

За наслідками перевірки відповідачем 21.12.2015 складено акт за №6062/09-15-17-01-09/НОМЕР_2, у якому зафіксовані порушення позивачем, зокрема,:

- не ведення обліку доходів та витрат, в порушення пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, пункту 176.1 статті 176, пунктів 177.2, 177.4, 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого донараховано податку з доходів фізичних осіб 53 663,52 грн. за 2013 рік та 51 528,12 грн. за 2014 рік;

- пункту 2 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8, статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування", внаслідок чого донараховано єдиного внеску 76 442,33 грн. за 2013 рік та 80 147,26 грн. за 2014 рік (том І а.с.67-87).

На підставі вищевказаного акту перевірки від 21.12.2015 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення за № від 31.12.2015, згідно якого фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на суму 105 191,64 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 26 297,91 грн. (том І а.с.66).

Одночасно, відповідачем визначено розмір єдиного внеску у сумі 156 589,59 грн., що підлягає сплаті ОСОБА_1 як платником єдиного внеску, про що виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 31.12.2015 на донараховану суму єдиного внеску, а згідно рішення № НОМЕР_3 від 31.12.2015 застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 11 651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (том І а.с.39).

18.02.2016 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення від 31.12.2015, оскаржувані вимогу та рішення від 31.12.2015 скасовано, оскільки останні сформовані за формою, що не відповідає чинному законодавству, та зобовязано ДПІ у м. Івано-Франківську сформувати та направити нові рішення та вимогу у відповідності до вимог чинного законодавства, а скаргу позивача залишено без задоволення (том І а.с.50-52).

02.03.2016 ДПІ у м. Івано-Франківську на підставі акту перевірки від 21.12.2015 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- на донараховану суму єдиного внеску у розмірі 156 589,59 грн., а згідно рішення № від 02.03.2016 застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 11 651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (том І а.с.8, 9).

Не погоджуючись із вказаними вимогою та рішенням від 02.03.2016, позивач звернувся з даним позовом до суду.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин, суд виходить з чинних на час виникнення правовідносин нормативно-правових актів та зазначає їх зміст у відповідній редакції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що під господарською операцією слід розуміти дію або подію, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобовязань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Таким чином, витрати для цілей визначення обєкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб, навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Судом встановлено, що позивач протягом 2013-2014 років здійснював торгівлю в основному пиломатеріалами, цементом, оливою, запчастинами, будматеріалами, надавав транспортні послуги.

Згідно підпункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці зобовязані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

У своїх поясненнях від 07.12.2015 позивач вказав, що Книга обліку доходів і витрат втрачена (том V а.с.55).

Шляхом подання декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік та за 2014 рік позивачем задекларовано: дохід, отриманий ним у 2013 році від провадження господарської діяльності у сумі 728 832 грн., документально підтверджені витрати у сумі 713 932 грн., чистий оподатковуваний дохід у сумі 14 900 грн.; у 2014 році дохід, отриманий позивачем від провадження господарської діяльності складав 1 204 404 грн., документально підтверджені витрати 1 186 904 грн., чистий оподатковуваний дохід у сумі 17 500 грн. (том І а.с.79).

Зі змісту акту перевірки за №6062/09-15-17-01-09/НОМЕР_2 від 21.12.2015 слідує, що в ході перевірки виписок банку, актів звірок, накладних, актів наданих послуг встановлено, що фактично фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за рахунок зарахування коштів на банківський рахунок субєкта господарської діяльності отримав дохід від здійснення господарської діяльності у 2013 році в сумі 756 730,39 грн. та 1 157 070,81 грн. у 2014 році (том І а.с.75).

Відповідачем в ході проведення перевірки позивача на підставні виписок банку, накладних, податкових накладних, чеків, квитанцій, актів здачі-приймання робіт (надання послуг), автотранспортних послуг, розшифровки витрат ТМЦ, книг по зарплаті за 2013-2014 роки, відомостей виплати зарплати, виявлено розбіжності внаслідок не ведення обліку доходів і витрат, не розмежування витрат по отриманому доходу від продажу товарів і наданих транспортних послуг та відсутності підтвердження витрат деяких первинних документів витрачених сум згідно з операціями, за результатами або за участю яких податковому періоду безпосередньо отриманий дохід, а саме виявлено факти включення у 2013 році до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, витрати в розмірі 302 209,42 грн. та у 2014 році витрати у розмірі 365 576,03 грн. за відсутності первинних документів на придбання та оплату товару та без підтвердження належними первинними документами використання товару в господарській діяльності та не повязану з одержанням доходу (том І а.с.76).

Так, у 2013 році позивачем отримано на рахунок оплату у сумі 908 076,47 грн., в тому числі від контрагента ТзОВ БК Експо за цеглу у сумі 21 600 грн. та від контрагента ПВНЗ Університет імені ОСОБА_4 за цеглу у сумі 33 984 грн., однак прихідні та документи по оплаті за цеглу відсутні.

Відповідно до представлених позивачем документів (накладних, нарядів на відпуск лісоматеріалів, виписок банку, чеків, квитанцій до прибуткових касових ордерів) вартість товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані та повязані з одержанням доходу у 2013 році становить 296 781, в тому числі пиломатеріалів 102 101 грн., оливи, запчастин, стального канату та інших будівельних господарських товарів 194 680 грн.

Суми витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату, що відображені позивачем в додатках до декларацій, занижені у 2013 році на 13 320,99 грн. та на 23 649,93 грн. у 2014 році.

До складу інших витрат за 2013 рік відповідно до представлених позивачем документів включено суму в розмірі 70 438,59 грн., в тому числі включено послуги банку в сумі 2 243,29 грн., оплату за оренду машин в сумі 50 600 грн., вартість МШП (інструменту) в сумі 10 800, послуги звязку в сумі 1 625 грн., сплату єдиного внеску в сумі 5 170,30 грн.

Відповідно до представлених позивачем документів (накладних, нарядів на відпуск лісоматеріалів, виписок банку, чеків, квитанцій до прибуткових касових ордерів) вартість товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані та повязані з одержанням доходу у 2014 році становить 672 554, в тому числі пиломатеріалів 189 710 грн., цементу 274 445 грн., оливи, запчастин, стального канату та ін. 210 199 грн.

До складу інших витрат за 2014 рік враховано суму в розмірі 85 509,04 грн., в тому числі включено послуги банку в сумі 2 239,54 грн., оплату за оренду машин в сумі 59 800 грн., вартість МШП (інструменту) в сумі 19 900 грн., послуги звязку в сумі 1 255 грн., сплату єдиного внеску в сумі 6 072,50 грн., Вісник ПСУ та інше в сумі 242 грн. (том І а.с.77).

У судовому засіданні встановлено, що основним замовником транспортних послуг було ТзОВ ЖЕБВП МЖК Експрес 24 згідно укладених з позивачем договорів.

Згідно пояснень позивача від 27.11.2015 №46270/10 транспортування товарно-матеріальних цінностей здійснювалося власним вантажним автомобілем та орендованими у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 вантажними автомобілями Камаз 45143, Камаз 5511, ЗІЛ 4502. В підтвердження наведеного позивачем надано акти здачі-приймання робіт, які також містять інформацію про використання палива замовника.

Згідно пояснень фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 30.11.2015 №46564 здійснені вантажні перевезення оформлялись актами виконаних робіт, дорожні, шляхові листи не велися, а згідно пояснення від 01.12.2015 №46848/10 товарно-транспортні накладні не збережені, представлено тільки три товарно-транспортні накладні (замовник МЖК-Експрес 24, автомобіль КАМАЗ 45143) (том І а.с.73,77).

Позивачем також не надано суду документи, що підтверджують використання в господарській діяльності власного автомобіля IVECO 50С та придбаних до нього запчастин.

Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України20.02.1998 №128/2568, встановлено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до глави 11 даних Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля (пункт 1.11). Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом) (пункт 11.4).

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику (пункт 11.6).

За таких обставин, наявність складених актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) за відсутності товарно-транспортних накладних, дорожніх листів, які б відображали шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення та містили інформацію про водія, вантаж, вантажно-розвантажувальні операції, не підтверджує факт надання позивачем послуг з перевезення вантажу та використання власного й орендованих автомобілів в господарській діяльності.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 розділу ІV ''Податок на доходи фізичних осіб'' Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно пункту 177.3 цієї статті для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Статтею 138 цього Кодексу встановлено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункту 138.1.1 пункту 138.1).

Згідно пункту 139.1статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати не повязані з провадженням господарської діяльності (підпункт 139.1.1); витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9)

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем безпідставно включено до складу валових витрат у 2013 році витрати у сумі 302 209,42 грн. та у 2014 році витрати у сумі 365 576,03 грн., які не підтверджені належними первинними документами (книга обліку доходів і витрат й товарно-транспортні накладні втрачені, подорожні, шляхові листи не велись, відсутні документи на придбання та оплату за цеглу) та не повязані з провадженням господарської діяльності (документи, які підтверджують використання власного автомобіля в господарській діяльності й придбаних до нього запчастин).

Наведене вплинуло на визначення чистого оподатковуваного доходу та призвело до його заниження на 330 107,81 грн. у 2013 році та на 318 242,84 грн. у 2014 році.

За таких обставин, відповідачем в силу приписів підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України правомірно винесено податкове повідомлення-рішення № від 31.12.2015 про збільшення позивачу суму податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 105 191,64 грн. та накладено на даного платника податків штраф у розмірі 26 297,91 грн., а тому заявлена вимога про його скасування до задоволення не підлягає.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 забезпечує себе роботою самостійно, а отже є платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування".

Згідно частини 2 статті 6 даного Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1).

Базою нарахування єдиного внеску для позивача є сума доходу (прибутку), отриманого від його діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування").

Згідно частини 11 статті 8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1, частини 3 статті 7 даного Закону максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює 17 розмірам прожиткового мінімуму працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний соціальний внесок.

Таким чином, сума чистого оподатковуваного доходу є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та одночасно базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування для позивача, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток), та більшою за встановлену пунктом 4 статті 1 згаданого Закону максимальну величину бази нарахування єдиного внеску.

Судом зясовано, що згідно поданих декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік та за 2014 рік загальна сума чистого доходу самозайнятої особи становила 14 900 грн. та 17 500 грн. у 2014 році. Відповідно сума нарахованого та сплаченого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування позивачем становила 5 170,30 грн. у 2013 році (34,7% ?14 900 грн.) та 6 072,50 грн. у 2014 році (34,7%?17 500 грн.).

Як уже встановлено судом, позивачем суму чистого оподатковуваного доходу занижено на 330 107,81 грн. у 2013 році та на 318 242,84 грн. у 2014 році.

Таким чином, з урахуванням самостійно задекларованого позивачем у 2013-2014 роках суми чистого доходу сукупний розмір оподатковуваного доходу у 2013 році становив 345 007,81 грн. та 335 742,84 грн. у 2014 році. Максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску для позивача у 2013 році становила 235 195 грн. (17 розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб) та 248 472 грн. у 2014 році.

Відповідно розмір єдиного внеску, що підлягав сплаті позивачем у 2013 році складав 81 612,63 грн. (34,7%?235 195 грн.) та 86 219,76 грн. (34,7%?248 472 грн.).

Враховуючи вищевикладене, а також суми самостійно сплаченого позивачем єдиного внеску у 2013 році у розмірі 5 170,30 грн. та 6 072,50 грн. у 2014 році, суд дійшов висновку, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 занижено розмір єдиного внеску у 2013 році на 76 442, 33 грн. та на 80 147,26 грн.

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' встановлено, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 9 цього Закону обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно частини 4 статті 25 даного Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

За таких обставин, відповідачем правомірно за наслідками проведеної перевірки позивача донараховано останньому єдиного внеску у розмірі 156 589,59 грн. та виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 02.03.2016 на донараховану суму єдиного внеску, а відтак підстави для її скасування відсутні.

Твердження позивача про те, що податкове повідомлення-рішення № від 31.12.2015 про збільшення позивачу податку на доходи фізичних осіб є не узгодженим, так як не закінчився строк для його оскарження в адміністративному порядку, а тому підстави для прийняття відповідачем оскаржуваних вимоги та рішення від 02.03.2016 відсутні не обгрунтовують позовних вимог, оскільки в силу приписів частини 3 статті 9 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, що і мало місце у даному випадку.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску -накладає штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем правомірно згідно рішення № від 02.03.2016 нараховано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 штраф у розмірі 11 651,59 грн. (76 442, 33 грн.?5% ? 2 звітні періоди; 80 147,26 грн.?5% ? 1 звітний період) за донарахування своєчасно не нарахованого позивачем єдиного внеску. Як наслідок, підстави для скасування даного рішення від 02.03.2016 відсутні, а позовна вимога в цій частині до задоволення не підлягає.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача необґрунтовані, а в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Кафарський В.В.

Постанова складена в повному обсязі 06.12.2016 року.