Справа № 826/10372/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 грудня 2016 року № 826/10372/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Аблова Є.В., Кузьменка В.А., розглянувши відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаПравління Пенсійного фонду України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1) до Правління Пенсійного фонду України, в якій просить:

- визнати бездіяльність відповідача у виконанні обов'язку з внесення змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій у відповідності до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 (далі - рішення КСУ №25-рп/2009) актом порушенні прав позивача;

- зобов'язати відповідача внести та затвердити зміни у Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій, що забезпечують документальне виконання та реальну виплату пенсій по усім українським пенсіонерам, які проживають за межами території України, у відповідності до рішення КСУ №25-рп/2009;

- зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем проживання позивача перед її виїздом за кордон) і дати йому вказівку прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком, а також призначити та виплачувати позивачу в державі Ізраїль пенсію за віком з 28.02.2011 р. у відповідності до Конституції України та діючим пенсійним законодавством України.

В обґрунтування наведених позовних вимог позивачем здійснено посилання на висновки рішення КСУ №25-рп/2009, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), а також зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

До судового засідання у справі позивач не з'явилась, попередньо зазначивши у позовній заяві про необхідність розгляду справи без її участі.

Представник Правління Пенсійного фонду України позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Так, заперечуючи проти позову, відповідач звертає увагу суду на наступні моменти:

- Верховною Радою України (далі - ВРУ), на яку рішенням КСУ №25-рп/2009 ВРУ покладено обов'язок з приведення у відповідність до Конституції України пенсійного законодавства, не внесено відповідних змін в тому числі до Закону №1058, а тому підстави для внесення змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (в редакції, чинній на момент розгляду звернення позивача) (далі - Порядок №22-1) у Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) відсутні;

- питання виплати пенсії позивачу буде вирішуватись у разі прийняття ВРУ Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення за встановленим такою Угодою порядком;

- позивач не зверталась до відповідного територіального органу УПФ згідно вимог Порядку №22-1 із заявою встановленого зразка для призначення пенсії, та, окрім цього, не надала необхідних документів, які б визначали її право на той чи інший вид пенсійних виплат, при цьому відповідач посилається на положення ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), які є чинними та неконституційними не визнавались;

- Правління Пенсійного фонду України не наділено функціями щодо визначення відповідного територіального управління Фонду для поновлення пенсій окремим громадянам, які проживають за межами України;

- будь - які відомості, які свідчили б про існування правового зв'язку між позивачем та державою Україна після її виїзду 14.08.1990 р. на постійне місце проживання до Ізраїлю на момент розгляду справи відсутні.

Відтак, дослідивши наявні у справі матеріали, суд відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За наслідками переходу судом до розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, інших документів (доказів) з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також вивчивши норми чинного законодавства та позицію судів вищих інстанцій з приводу такого спору Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1) за період з березня 1969 р. по травень 1990 р. працювала на різних посадах установ та організацій Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - УРСР).

Згідно з доводами позивача, у березні 2011 р. вона звернулась до відповідача із заявою про призначення та виплату їй пенсії, у задоволенні якої листом Пенсійного фонду України від 22.03.2011 р. №5529/В-11 їй відмовлено.

Надалі позивач знову звернулась до Пенсійного фонду України щодо призначення та виплати їй пенсії, посилаючись на Рішення КСУ від 07.10.2009 р. №25-рп/2009.

Листом від 15.01.2015 р. №61/М-11 відповідач знову відмовив позивача у призначенні та виплаті пенсії, мотивуючи власне рішення тим, що згадане рішення КСУ поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 р. Також роз»яснено позивачу визначений Законом України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» та постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1 порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій із зазначенням електронної адреси офіційного веб-сайта Пенсійного фонду України, де можна ознайомитись із переліком його територіальних управлінь.

Поряд з цим позивачу також повідомлено, що на розгляді Верховної Ради України знаходиться проектЗакону україни «Про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення» (реєстраційний номер №0049), яким передбачено вирашення питання призначення пенсій громадянам України, які постійно перебувають у Державі Ізраїль.

Так, як зазначено у позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, 14.08.1990 р. ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. При цьому до виїзду за кордон позивач проживала за адресою: АДРЕСА_2.

Так, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач з метою захисту та відновлення порушених прав та інтересів звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом (ч. 1). Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами (ч. 2).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Положеннями абз. 1 п. 1 ст. 26 Закону №1058 встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим другим реченням ст. 51 Закону №1058 визначено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, розглянувши справу за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058, КСУ рішенням від 07.10.2009 №25-рп/2009 вказані положення визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у зв'язку із чим вони втратили чинність з 07.10.2009.

При цьому, у п.п. 3.3 рішення №25-рп/2009 КСУ зазначено, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим суд вважає за доцільне відмітити, що рішення №25-рп/2009 підлягає застосуванню ПФУ відносно пенсіонерів, які виїхали за кордон після його прийняття - 07.10.2009 р., до яких позивач не відноситься, так як виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю 14.08.1990 р. Зазначена позиція узгоджується із висновками (п. 31) Рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (заява №10441/06). Зокрема, Європейським судом у даному пункті рішення зазначено, що "застосування Пенсійним фондом України рішення Конституційного Суду України, як видається, означає нове розрізнення між пенсіонерами, які виїхали за кордон до та після прийняття рішення Конституційним Судом 7 жовтня 2009 року".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У разі якщо при відстрочці часу призначення пенсії за віком не здійснюється підвищення розміру пенсії за неповний місяць страхового стажу, пенсія, обчислена відповідно до статті 29 цього Закону, призначається з дня, що настає за останнім днем повного місяця відстрочки часу виходу на пенсію, який враховано до страхового стажу.

Так, згідно із ст. 46 цього Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії (ч. 1).

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (ч. 2).

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом (ч. 3).

Водночас відповідно до п. 1.1 Порядку №22-1 (в редакції, що діяла на момент звернення позивача) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У разі якщо особа, якій призначається пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною, заява подається батьками, усиновителями, батьками-вихователями, прийомними батьками, патронатними вихователями, опікунами, піклувальниками за місцем їх проживання (реєстрації), представниками закладів (органів опіки і піклування), які виконують функції опікунів і піклувальників (далі - законні представники) за місцезнаходженням таких закладів (органів).

Згідно до п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до п. 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Нормою п. 2.24 Порядку №22-1 встановлено, що при призначенні (перерахунку) пенсії відповідно до Законів України "Про Кабінет Міністрів України", "Про державну службу", "Про Національний банк України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про судоустрій і статус суддів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України для визначення розміру пенсії за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" для розмежування джерел фінансування особа надає пакет документів, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 2.1 цього розділу.

Згідно до п. 2.25 Порядку №22-1 до заяви про виплату пенсії у зв'язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону №1058 правління Пенсійного фонду, до якого заявлено позовні вимоги, є одним із органів управління Пенсійного фонду. Згідно положень ст. 63 Закону №1058 виконавчими органами правління Пенсійного фонду є виконавча дирекція Пенсійного фонду та підвідомчі їй територіальні органи (ч. 1). Виконавча дирекція Пенсійного фонду є постійно діючим виконавчим органом, організовує та забезпечує виконання рішень правління, діє від імені Пенсійного фонду в межах та в порядку, що визначаються його статутом та Положенням про виконавчу дирекцію Пенсійного фонду, і підзвітна правлінню Пенсійного фонду (ч. 2).

При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 44 Закону №1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

При цьому з тексту п. 1 Порядку №22-1 вбачається, що таким уповноваженим органом є орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника, тобто територіальний орган ПФУ. Разом з тим, повноваження ПФУ та його правління щодо "надання вказівки прийняти необхідні документи для призначення пенсії" уповноваженому управлінню ПФУ національним законодавством у сфері пенсійного забезпечення не встановлено.

А тому, у зв"язку із вказаними обставинами, вимога заявника щодо зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем проживання позивача перед її виїздом закордон) і дати йому вказівку прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком, а також призначити та виплачувати позивачу в державі Ізраїль пенсію за віком з 28.02.2011 р. у відповідності до Конституції України та діючим пенсійним законодавством України задоволенню не підлягає.

Як вбачається зі змісту рішення №25-рп/2009, КСУ звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Згідно Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №384/2011 (далі - Положення №384), ПФУ у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства та доручень Міністра видає акти організаційно-розпорядчого характеру, які Голова правління Пенсійного фонду України підписує та організовує і контролює їх виконання (п. 9).

Відповідно до п.п. 3) п. 11 Положення №384 Правління ПФУ приймає у межах своїх повноважень постанови, затверджує положення, інструкції та інші нормативно-правові акти Пенсійного фонду України.

Водночас на виконання рішення №25-рп/2009 відповідних змін до законів у сфері пенсійного забезпечення, та, зокрема, Закону №1058, ВРУ станом на час спірних правовідносин прийнято не було, що свідчить про відсутність обов"язку і правової підстави у відповідача для внесення таких змін до Порядку №22-1. Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача у виконанні обов'язку з внесення змін до Порядку №22-1 у відповідності до рішення №25-рп/2009, а також зобов'язання відповідача внести та затвердити зміни у Порядок №22-1 у відповідності до рішення №25-рп/2009 слід відмовити.

Таким чином, наведені позивачем доводи є необґрунтованими і спростовуються вище викладеним. Інших доводів та доказів в обґрунтування власної позиції позивач суду не надав. А тому з огляду на недоведеність позивачем тих обставин, на які він послався у позовній заяві, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і не знаходить підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: Є.В. Аблов

В.А. Кузьменко