Справа № 466/9319/16-а
Суддя: Глинська Д. Б.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/9319/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«01» грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Глинської Д.Б.

при секретарі Бандуровському Т.Я.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобовязання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

07 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова, в якому просив постановити рішення, яким:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50 -1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ ( в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ);

- скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 10263/03-15 від 17.10.2016 про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50 -1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ ( в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ);

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова провести обчислення йому пенсії за вислугу років з 07 жовтня 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (у редакції від 26.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90 % від суми його місячної (чинної) заробітної плати, без обмеження максимального розміру пенсії.

- стягнути з Державного бюджету України на його користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 жовтня 2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Відповідач своїм листом від 21 жовтня 2016 року повідомив йому, що рішенням комісії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 10263/03-15 від 17.10.2016 йому відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697-VII від 14.10.2014), Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо відтермінування набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (№ 335-VIII) та п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 213-19 від 02.03.2015), згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру» та інших з 01.06.2015 втратили чинність.

Він, ОСОБА_3, вважає, що відмова відповідача є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує його конституційні права на соціальний захист та пенсійне забезпечення.

З 26.08.1998 по даний час включно він безперервно працює в органах прокуратури України на слідчо-прокурорських посадах, зокрема, у прокуратурі Залізничного району м. Львова, прокуратурі м. Львова, прокуратурі Львівської області, Львівській місцевій прокуратурі № 1 та Генеральній прокуратурі України, у тому числі на посадах слідчого, керівника та заступника керівника слідчого підрозділу органів прокуратури він працює понад 13 років та 2 місяці, а на посадах прокурора його трудовий стаж складає понад 5 років.

Таким чином, станом на 07.10.2016 (на час звернення до відповідача) його безперервний стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих органів прокуратури України становив 18 років 01 місяць та 12 днів.

Також у період з 27.03.1996 по 07.07.1998 він працював юрисконсультом у ТОВ «Українсько-польське спільне підприємство «Ортоль», а з 20.07.1998 по 21.08.1998 юрисконсультом у ТОВ «Виробничо - торгове підприємство «Елегант», всього понад 2 роки 4 місяці 9 днів.

Окрім цього, у період з 05.08.1993 по 30.06.1998 він навчався у вищому юридичному навчальному закладі на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_4 (денна форма), який закінчив та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», здобувши кваліфікацію спеціаліста «Юрист». Загальний строк його навчання склав 04 роки 10 місяців 25 днів.

Половина строку його навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_4 (денна форма) складає 02 роки 05 місяців 12 днів.

З огляду на викладене, станом на 07.10.2016 (на час звернення до відповідача) його стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років, становив 20 років 06 місяців та 24 дні (18 років 01 місяць 12 днів + 02 роки 05 місяців 12 днів).

Зазначене підтверджується трудовою книжкою серії АР № 129536, яка згідно з вимогами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а також виданими йому 30.06.1996 дипломом з відзнакою серії ВК № 10618281 та додатком до цього диплому, довідкою Генеральної прокуратури України.

Станом на час його призначення 26.08.1998 до органів прокуратури статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР) передбачалося, що пенсії за вислугу років призначаються слідчим працівникам незалежно від віку за вислугу років не менше 20 років на посадах слідчого, начальника або заступника начальника слідчого підрозділу (відділу, частини), що безпосередньо займається провадженням попереднього слідства.

З огляду на викладене, обґрунтовано розраховуючи на реалізацію закріпленого цією нормою Закону права на пільгову пенсію, з початку своєї професійної діяльності в органах прокуратури упродовж 13 років та двох місяців він працював на посадах слідчого, керівника та заступника керівника слідчого підрозділу (відділу, управління).

У подальшому статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Реально сподіваючись на застосування до нього вказаної норми Закону, додатково до зазначеного слідчого стажу він також понад 5 років відпрацював на посадах прокурора органів прокуратури України, а загалом на посадах прокурорів та слідчих прокуратури він відпрацював 18 років 01 місяць та 12 днів.

При цьому, згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Також до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (частина 6 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII, в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ).

При цьому, як він вже зазначив вище, згідно із вимогами ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), його стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років, обґрунтовано становить 20 років 06 місяців та 24 дні (18 років 01 місяць та 12 днів + 02 роки 05 місяців 12 днів).

Щодо застосування у часі вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII, в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, то у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 року №1789-XII „Про прокуратуру зазначено, що згідно зі статтею 22 ОСОБА_5 України закріплені нею права і свободи людини і громадянина не є вичерпними. ОСОБА_6 права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до Рішення ОСОБА_6 Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 ОСОБА_5 України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

В рішеннях ОСОБА_6 Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 (у справі щодо права на пільги) та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що ОСОБА_5 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 ОСОБА_5 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого, у рішеннях ОСОБА_6 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 (справа №21-348а1) та 17.12.2013 (справа №21-445а13).

ОСОБА_6 Суд України у рішенні № 8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Зарахування до його стажу роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років відповідно до вимог ч. 6 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), половини строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_4 (денна форма) обґрунтовується наступним.

Однією з основних кваліфікаційних вимог до особи, яка бажає зайняти посаду прокурора, слідчого прокуратури на протязі всього часу з моменту прийняття Закону України «Про прокуратуру», виходячи з положень статті 46, є наявність вищої юридичної освіти. В контексті цієї норми, вищу юридичну освіту слід розуміти як освіту, здобуту у вищому навчальному закладі третього або четвертого рівня акредитації за напрямком спеціальності правознавство, або іншим правовим напрямком.

У такому випадку, якщо кваліфікаційний критерій до посади прокурора, слідчого прокуратури не вимагає наявності вищої юридичної освіти, здобутої лише у вищому юридичному навчальному закладі, неможливим є існування критерію, за яким половина строку навчання зараховується лише працівникам прокуратури, які навчались у вищому юридичному навчальному закладі. Здійснення розподілу за таким критерієм, буде порушенням встановленого ОСОБА_5 України принципу рівності громадян, за яким одні й ті ж самі особи, які займають ідентичні посади в органах прокуратури, мають різні критерії обчислення пенсії.

Саме такі висновки підтверджуються позицією Департаменту вищої освіти Міністерства освіти і науки України, викладені у розясненні від 16.01.2007, згідно з якими нормативними документами з питань вищої освіти не передбачено поняття «Вищі юридичні навчальні заклади». Таке поняття має включати вищі навчальні заклади, що готують фахівців за напрямом «Право» за денною формою навчання.

При цьому, п.3.2 Рекомендацій Вищого Адміністративного суду України №07.2-10/1 від 23.08.2007року «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» передбачено, що період роботи на посаді стажиста помічника прокурора та половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство» підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Отже, половина строку його навчання на денному факультеті у вищому навчальному закладі підлягає зарахуванню до його стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років. Включення цього періоду до вислуги років повністю відповідає юридичній природі (сутності) цього виду спеціального стажу, оскільки, крім зазначеного вище, Закон повязує встановлення особливих правил призначення пенсії за вислугу саме з неможливістю продовжувати роботу чи службу на певних посадах або в певних умовах праці у звязку з втратою професійної працездатності особи або її придатності до настання пенсійного віку.

З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що факт його навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_4 (денна форма) у період з 05.08.1993 по 30.06.1998 підтверджено записами у трудовій книжці, дипломом серії ВК № 10618281 та додатком до цього диплому, відповідною довідкою університету, відповідно до вимог статті 46 ОСОБА_5 України, якою передбачено моє право на соціальний захист, та вимог частини 6 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ), він як працівник органів прокуратури, який отримав вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство» у вищому навчальному закладі, здобувши кваліфікацію «Юрист», має право на зарахування половини строку навчання до стажу роботи, який у свою чергу, дає йому право на отримання пенсії за вислугу років.

Таким чином, згідно з вимогами ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), його стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років, обґрунтовано становить 20 років 06 місяців та 22 дні (18 років 01 місяць 12 днів + 02 роки 05 місяців 12 днів), тобто понад визначений Законом необхідний 20-річний стаж роботи.

Звернення до субєкта владних повноважень щодо призначення пенсійних виплат ґрунтується саме відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), а не Закону, який діє на час звернення та значно звужує зміст та обсяг його прав і свобод. Аналогічним чином звужує зміст та обсяг його прав і свобод, а фактично скасовує їх і Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 213-19 від 02.03.2015), на який посилається у відмові відповідач (п. 5 Прикінцевих положень), при цьому, обмежуючи максимальний розмір пенсії (п.1 розділу І щодо внесення змін до частини пятнадцятої статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

З огляду на зазначене вище, він вважає, що рішенням про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), відповідач порушив його конституційні соціальні права.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зіславшись на обставини, які викладені в адміністративному позові.

Представник Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова ОСОБА_2 в судовому засіданні проти заявлених позивачем вимог заперечила повністю, посилаючись на письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачено ОСОБА_5 та законами України.

Приписами ч.2 ст.19 ОСОБА_5 України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 07 жовтня 2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (в редакціях Закону України від 05.10.1995 № 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 10263/03-15 від 17 жовтня 2016 року та листом Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова від 21 жовтня 2016 року позивачу ОСОБА_3 відмовлено у такому призначенні пенсії з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання що призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У п. 5 Прикінцевих положень Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року зазначено, що 01 червня 2015 року скасовуються норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначені відповідно Закону України «Про прокуратуру». У зв'язку з вищенаведеним з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах вищезазначеного Закону, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Однак, відповідно до статті 8 ОСОБА_5 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_5 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 і повинні відповідати їй. ОСОБА_5 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_5 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_5 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 ОСОБА_5 України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст. 64 ОСОБА_5 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_5 України.

За приписами ст. 21, 22 ОСОБА_5 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_6 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою ОСОБА_5 України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_5 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення ОСОБА_6 Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_6 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року ОСОБА_6 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 ОСОБА_5 України, ОСОБА_6 Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_6 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Також Конституційний суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Визнання ж Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_6 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

У рішенні ОСОБА_6 Суду України №1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України (стаття 1, частина перша, друга статті 8, частина друга статті 19 ОСОБА_5 України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 ОСОБА_5 України). За ОСОБА_5 України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання ОСОБА_5 та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту (пункт 1,3 статті 116).

Як зазначено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування ОСОБА_5 України при здійсненні правосуддя" оскільки ОСОБА_5 України, згідно зі статтею 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності ОСОБА_5 у всіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_5 як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на ОСОБА_5, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_6 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (26 серпня 1998 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На момент звернення позивача до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії його загальний стаж роботи в органах прокуратури становив 18 років 1 місяць 12, що підтверджується даними трудової книжки, а половина строку його навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_4 (денна форма) склала 02 роки 05 місяців 12 днів, тобто всього 20 років 6 місяців 24 дні.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакціях від 05 жовтня 1995 року та від 12 липня 2001 року), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні ОСОБА_5 України. Аналогічним чином звуженням прав позивача в розумінні ОСОБА_5 України є скасування з 01 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання що призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», передбачене Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, на яке посилається відповідач.

Таким же чином звужує зміст та обсяг прав і свобод особи, яка має право на пенсію за вислугу років, ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 8 липня 2011 року (в редакції від 01 травня 2016 року), згідно з якою максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Податкового кодексу України, Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати 10740 гривень, а також п. 1 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким внесено зміни до частини 15 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) щодо обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічну правову позицію щодо права власності особи сформульовано Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакціях від 05 жовтня 1995 року та від 12 липня 2001 року), яка діяла на момент призначення та перебування позивача на службі в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, та які були звужені ст. 86 Закону № 1697-VII і скасовані Законом від 02.03.2015 № 213-VIII.

Аналогічну правову позицію висловлено в ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року у справі №750/6280/16-а та від 22 вересня 2016 року у справі № 752/5405/16-а, від 06 жовтня 2016 року у справі № 754/8984/16-а, від 02 грудня 2015 року у справі № 750/6743/15-а, Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у справі № 607/18146/15-а, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі № 205/2740/16-а та інших.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та враховуючи наведені вище норми матеріального права, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3 є обґрунтований та такий, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Доводи представника Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова ОСОБА_2 в заперечення позову, на думку суду, є непереконливими, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 551, 20 грн., який підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 10, 69, 70, 71, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України, ст.ст.19, 22, 58, 64 ОСОБА_5 України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» «Про прокуратуру» 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), суд

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50 -1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ ( в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ);

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова № 10263/03-15 від 17.10.2016 про відмову у призначенні ОСОБА_3 пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50 -1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ ( в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95 ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ);

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова здійснити призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років з 07 жовтня 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (у редакції від 26.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90 % від суми його місячної (чинної) заробітної плати, без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. ( пятсот пятдесят одну гривню двадцять копійок).

Постанова може бути повністю або частково оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту її проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_7