Справа № 377/613/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 377/613/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Малишенко Т.О. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві, у порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу відповідача - управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України на постанову Славутицького міського суду Київської області від 25 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати неправомірними дії управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України щодо видачі довідки про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження за період з 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року за 40 днів без урахування: подвійної заробітної плати з розрахунку 195крб. : 30 днів х 40днів = 260,00 крб.; премії за роботу у зоні відчуження з 26 квітня по 07 серпня 1986 року - 500 крб.; за радіоактивне переопромінення в період з 26 квітня по 07 серпня 1986 року більше 50 мілізівертів (у нього 867,9 мілізівертів) - 585крб.; за вислугу років 9,75крб. х 40днів = 390 крб.; добові - 3,50 крб. х 40днів = 140 крб.; за харчування - 2,85 крб. х 40днів = 114 крб.; за переопромінення за 1986-1987р.р. в 25 бер (у нього 86,79бер) за 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року одноразова винагорода в сумі 1000 крб.

- зобов'язати управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України на підставі проведеного перерахунку нарахувати та виплатити, занести у особовий рахунок по заробітній платі за 1986 рік недоплачену суму коштів - 2989 крб.;

- зобов'язати управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України видати нову довідку про виплачене грошове забезпечення з урахуванням вказаних виплат для подачі у органи Пенсійного фонду України для перерахування пенсії.

Постановою Славутицького міського суду Київської області від 25 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано неправомірними дії управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України щодо видачі довідки про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження за період з 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року за 40 днів без урахування: посадовий оклад за військовим або спеціальним званням у подвійному розмірі з розрахунку 195 карб.: 30 днів х 40днів = 260,00 крб.; одноразову виплату за радіоактивне переопромінення у період з 26 квітня по 07 серпня 1986 року більше 50 мілізівертів - 585 карб.; за вислугу років 9,75крб. х 40днів = 390 крб.; добові - 3,50 крб. х 40днів = 140 крб.; за харчування - 2,85 крб. х 40днів = 114 крб.; за переопромінення за 1986-1987р.р. в 25 бер (у нього 86,79бер) за 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року;

- зобов'язано управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України нарахувати позивачу недоплачену суму коштів та видати довідку про грошове забезпечення на роботах в зоні відчуження в період з 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року, всього за 40 днів з урахуванням нарахованих коштів: посадовий оклад за військовим або спеціальним званням у подвійному розмірі з розрахунку 195 карб.: 30 днів х 40днів = 260,00 крб.; одноразову виплату за радіоактивне переопромінення у період з 26 квітня по 07 серпня 1986 року більше 50 мілізівертів - 585 карб.; за вислугу років 9,75крб. х 40днів = 390 крб.; добові - 3,50 крб. х 40днів = 140 крб.; за харчування - 2,85 крб. х 40днів = 114 крб.; за переопромінення за 1986-1987р.р. в 25 бер (у нього 86,79бер) за 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року;

- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову Славутицького міського суду Київської області від 25 жовтня 2016 року скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у 1986 році, під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, позивач працював в Прип'ятському відділені позавідомчої охорони Прип'ятського МВ УВС Київської області на посаді старшого інспектора у званні молодшого лейтенанта міліції, де безпосередньо брав участь у ліквідації наслідків зазначеної катастрофи з 26 квітня 1986 року по 07 серпня 1986 року з перервами згідно з наказом УВС Київської області.

Пенсію позивач одержує згідно з довідкою управління поліції охорони в Київській області з розрахунку коефіцієнта 5 з заробітної плати - 195,00 крб. (95 крб. + 100 крб.).

01 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача з проханням видати довідку про виплату йому заробітної плати за період його роботи у зоні відчуження ЧАЕС, згідно з п.1-5 його заяви, а якщо якісь виплати не були нараховані та проведені, попросив нарахувати і виплатити їх.

У своїй відповіді № М-141/43/30/03/02-2016 від 08 серпня 2016 року та у довідці про зарплату №286 від 14 червня 2016 року відповідач зазначив, що фактична заробітна плата в зоні відчуження, з якої визначається його пенсія, нарахована із заробітної плати 195крб., в 5 кратному розмірі, при цьому не нарахував, не виплатив і не зазначив усіх тих виплат, які він вказав в пп.1-5 заяви.

Отже відповідач відмовив в задоволенні заяви позивача.

Вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушені, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату складових грошового забезпечення позивача.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Після аварії на Чорнобильській АЕС 26.04.1986 року Уряди колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів:

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 07 травня 1986 року № 524-156;

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 05 червня 1986 року № 655-195;

- постанови Ради Міністрів УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йдеться про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов'язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Так, пунктом 1 постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07 травня 1986 року № 524-156 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції» передбачались виплати військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, що виконують службові обов'язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадові оклади і оклади за військовим або спеціальним званням в подвійному розмірі.

Розпорядженнями Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964-рс «Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати» дозволено керівникам міністерств і відомств, які брали участь у ліквідації аварії, за згодою представника урядової комісії проводити у виключних випадках оплату праці працівників, зайнятих роботах у III, II, I зонах небезпеки у 5-, 4-, 3-кратному розмірах.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року №1031-рс поширено порядок та умови підвищеної оплати праці, передбачені розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964, на військовослужбовців, начальницький та рядовий склад органів внутрішніх справ.

Грошове забезпечення особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ, що виконували службові обов'язки в зоні Чорнобильської АЕС, здійснювалося на підставі нормативно-правових актів МВС СРСР та МВС УРСР, зокрема, наказів МВС СРСР від 11 травня 1986 року № 0130, від 17 травня 1986 року № 0149, від 30 червня 1986 року № 0189 та інших.

Абзацом 1 пункту 1 наказу МВС СРСР від 17 травня 1986 року № 0149 «Про додаткові виплати особистому складу органів та внутрішніх військ МВС СРСР, які зайняті на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» на виконання зазначених розпоряджень міністру внутрішніх справ Української РСР було дозволено за погодженням з головою Урядової комісії з ліквідації аварії здійснювати у виняткових випадках оплату праці робітників, службовців, а також призваних на збори військовозобов'язаних, які зайняті на особливо важливих і відповідальних роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у ІІІ зоні небезпеки - у 5-кратному розмірі у порівнянні зі встановленими чинним законодавством нормами, у II зоні - у 4-кратному розмірі, у І зоні - у 3-кратному розмірі.

Надбавки за вислугу років та інші надбавки нараховувались за основним місцем служби.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7) надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам здійснювати оплату праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, відповідно в 4-, 3- і 2-кратному розмірах понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), встановленої за основним місцем роботи.

Оплата праці робітників і службовців, відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори, за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, провадилась відповідно абзацу 4 пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (абзац 4 підпункт 1 пункту 1 Постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207/7) у відповідних зонах небезпеки в 4-, 3- і 2-кратному розмірах (із врахуванням 100% тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Якщо відрядженим особам за основним місцем роботи зберігали грошове забезпечення, то показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.

Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07 травня 1986 року № 524-156.

Отже, вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених постановою від 07 травня 1986 року № 524-156.

Нарахування грошового забезпечення за роботу в зоні відчуження військовослужбовців, рядового і начальницького складу ОВС проводилось відповідно до Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031 та листа Державного комітету УРСР з праці від 23 вересня 1986 року № 136с «Про порядок матеріального забезпечення призваних на збори військовозобов'язаних».

Вказаними нормативно-правовими актами передбачено, що оплата фактично відпрацьованого часу (включаючи вихідні і святкові дні) у відповідних зонах небезпеки повинна проводитись виходячи із розрахункової денної тарифної ставки (посадового окладу), що враховується із тарифної ставки (посадового окладу) за даний місяць, поділеної на календарну кількість днів цього місяця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року (К/800/38136/15) та в ухвалі від 21 січня 2016 року (К/800/43268/15).

Не передбачено преміювання, надбавки та оплата за несення служби в надурочний час, у вихідні та святкові дні, і наказом МВС СРСР від 19 березня 1984 року № 090.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач при зазначенні у довідці відомостей про розмір заробітної плати позивача діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової, якою у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Керуючись ст. 160, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України на постанову Славутицького міського суду Київської області від 25 жовтня 2016 року - задовольнити.

Постанову Славутицького міського суду Київської області від 25 жовтня 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до управління поліції охорони у Київській області Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанову може бути оскаржено протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 07.12.2016

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Безименна Н.В.