Справа № 653/2777/16-а
Суддя: Шарко Н. А.
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №: 653/2777/16-а
Провадження № 2-а/653/65/16
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 грудня 2016 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шарко Н.А.,

секретаря Тимашової Т.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Генічеську адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області, про визнання незаконною відмови у продовженні виплати пенсії,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області, в якому просила визнати незаконною відмову відповідача у продовженні виплати пенсії, у звязку зі втратою годувальника.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 2000р. втратила батька, у звязку з чим перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України, та отримувала пенсію по втраті годувальника. Після закінчення навчання у школі, позивач поступила до вищого навчального закладу, на денну форму навчання.

У 2015р. при поданні документів до Управління ПФУ у Генічеському районі Херсонської області для продовження виплати пенсії за втратою годувальника, було подано довідку з місця навчання, яке знаходиться в межах тимчасово окупованої території АР Крим ФДАОЗ ВО "Кримський федеральний університет імені ОСОБА_4". Однак, у продовженні виплати пенсії було відмовлено, з тих обставин, що довідка видана посадовими особами окупаційної влади, у звязку з чим у відповідності до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною, та не створює будь-яких наслідків.

Не погоджуючись з такими діями, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що оскільки дитина продовжує навчання на денній формі навчання, тому має право на виплату їй пенсії, у звязку зі втратою годувальника. Вважає відмову не законною, оскільки ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» стосується державних органів та органів місцевого самоврядування. Просила позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначила, що будь-який документ виданий окупаційною владою, у тому числі і довідка навчального закладу, вважаються на материковій частині недійними, та такими, що не породжують будь-яких правових наслідків. Вважає, що лише в разі переведення позивач для продовження навчання на материкову частину, та надання довідки посадовими особами України, позивачу може бути відновлена пенсія. Просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання у них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

10 квітня 2010р. ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Генічеським відділом реєстрації актів громадянського стану від 10 квітня 2000р., серії 1-КГ №116558.

У звязку зі втратою батька, позивач була поставлена на облік в Управлінні Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області, та отримувала пенсію, у звязку зі втратою годувальника.

У 2014р. позивач продовжила навчання у вищому навчальному закладі, який знаходився на території АР Крим, на денній формі навчання.

У звязку з досягненням повноліття, та продовженням навчання, позивач у відповідності до вимог діючого законодавства, зобовязана була кожного року надавати довідку на підтвердження факту навчання у навчальному закладі.

У 2015р. при зверненні до відповідача для продовження виплати пенсії, позивачем була надана довідка за №40-12/603 від 17 вересня 2015р., за підписом в.о. директора інституту економіки Федерального державного автономного освітнього закладу вищої освіти «Кримський федеральний університет імені ОСОБА_4» ОСОБА_6

Однак, відповідач, своїм листом від 12 лютого 2016р. у продовженні виплати пенсії у звязку зі втратою годувальника відмовив, мотивуючи тим, що в силу ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказана довідка є недійсною, та не створює будь-яких правових наслідків на материковій частині території. Правомірність відмови у призначенні пенсії позивачу перевірялась спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області, за наслідком чого, було надано відповідь, що вищезазначена довідка навчального закладу не може слугувати підставою для продовження виплати пенсії.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розміщені в розділі другому Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускаються звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками».

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюються Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія у звязку зі втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по третій групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у звязку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Згідно даного Закону непрацездатними членами сім'ї вважаються: діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах(у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Судом встановлено, що батько позивача помер у 2000р. Дівчина після закінчення школи вступила до вищого навчального закладу Таврійського університету імені ОСОБА_4, четвертого рівня акредитації, на денну форму навчання. Вказаний університет розташований на території АР Крим.

У звязку з окупацією АР Крим Російською федерацією, вищевказаний університет було перейменовано на федеральний державний автономний освітній заклад вищої освіти «Кримський федеральний університет імені ОСОБА_4».

На даний час, позивач продовжує навчання у вказаному закладі, що підтверджується довідкою за №40-12/603 від 17 вересня 2015р., за підписом в.о. директора інституту економіки Федерального державного автономного освітнього закладу вищої освіти «Кримський федеральний університет імені ОСОБА_4» ОСОБА_6

Зі змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахована згідно наказу №311-ст від 25 липня 2014р., дійсно є студенткою 2 го курсу інституту економіки та управління (структурного підрозділу) ФДАОЗ ВО «КФУ імені ОСОБА_4», на підставі договору про оплатні освітні послуги, очної форми навчання, освітньої програми бакалаврат та закінчує навчання 30 червня 2018р.

Згідно ст. 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія у звязку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону,- довічно.

У відповідності до п. 2.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005р. за №22-1 до заяви про призначення пенсії у звязку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу. Також надаються довідка загальноосвітніх навчальних закладів системи загальної середньої освіти, професійно-технічних, вищих навчальних закладів про те, що особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 частини другої статті 36 Закону, навчаються за денною формою навчання.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 9 КАС України передбачає, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про навчання особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки його невизнання веде за собою обмеження прав громадянина та суд розуміє, що можливості збору доказів навчання особи на окупованій території є істотно обмеженими.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, у тому числі навчальними закладами, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги, оскільки мають істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення.

За таких обставин, суд вважає, що відмова Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області у продовженні виплати пенсії ОСОБА_3, у звязку зі втратою годувальника, з тих підстав, що довідка про навчання видана окупаційною владою АР Крим є незаконною, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно ч.2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з метою захисту прав ОСОБА_3, є необхідність вийти за межі позовних вимог та зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області розглянути питання щодо поновлення виплати ОСОБА_3 пенсії, у звязку зі втратою годувальника, оскільки це необхідно для повного захисту порушених прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 159-163 КАС України, суд

постановив:

адміністративний позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати незаконною відмову Управління Пенсійного фонду України у продовженні виплати пенсії ОСОБА_3, у звязку зі втратою годувальника.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області розглянути питання щодо поновлення виплати ОСОБА_3 пенсії, у звязку зі втратою годувальника.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Генічеський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя ОСОБА_7