Справа № 161/17423/15-а,2-а/161/169/16
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2016 р. Справа № 876/5480/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,
суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Лясковець В.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення заборгованості за піднайом житла,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13.11.2015 року звернувся в суд з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) просить визнати протиправною бездіяльність командування Військової частини № НОМЕР_1 в частині не виконання вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не забезпечення його в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року військовослужбовця жилим приміщенням.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2016 року провадження в частині позовних вимог закрито.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Приписи пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття «житлові відносини», на думку колегії суддів, в контексті змісту наведеної норми включає і право на отримання житла в оренду, оскільки ця норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України щодо застосування норм права у спорах аналогічної категорії, неодноразово висловленій, зокрема у постановах від 02 грудня 2014 року № 21-530а14, від 23 лютого 2016 року 2016 року №21-6551а15, які в порядку статті 244-2 КАС України є обов`язкова для всіх судів України.
Суд погоджується щодо висновку про закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в частині вимог щодо визнання протиправної бездіяльності командування Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині не виконання вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2016 року у справі №161/17423/15-а провадження №2-а/161/169/16 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар
Повний текст ухвали виготовлено 08.12.2016 року