Справа № 433/2301/16-а
Суддя: Ляшенко М. А.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 433/2301/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2016

Троїцький районного суд Луганської області у складі: головуючого судді - Ляшенко М.А. за участю секретаря - Книшова О.С.,розглянувши у відкритому судовому провадженні в смт.Троїцьке Луганської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

«28»жовтня 2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луанської області відповідно до якого просив визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області №19 від 07.10.2016 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, зобовязати управління Пенсійного фоду України в Троїцькому районі Луганської області здійснити призначення пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 03.10.2016 року, виходячи із розрахунку 84% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на данний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією.

До суду надійшли письмові заперечення від відповідача, згідно з якими останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись, на той факт, що п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» №1679-VІІ від 14.10.2014 з 15.07.2015 положення Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року в частині призначення пенсій втратили чинність, а відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року у позивача на час звернення до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області не достатньо стажу для призначення пенсії.

Ухвалою суду від 31.10.2016 року справа була призначена до судового розгляду за загальними правилами.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позові. Просив суд визнати неправомірним рішення управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року. Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області провести обчислення пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року з 03.10.2016 року, виходячи із розрахунку 84 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, що згідно з Законом України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року, яким скасовано дію положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року, наяваний у позивача стаж 20 років 01 місяць 11 днів не дає права останньому на пенсію за вислугу років.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1акону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII.

Рішенням комісії з призначення пенсій управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області №19 від 07.10.2016 відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії з тих підстав, що . Позивач з відмовою не погодився та звернувся до суду із даним позовом.( а.с.16)

З оглянутої судом копії трудової книжки АН №089164, заведеної 25.03.1996 року на ОСОБА_1 вбачається, що в період з 31.07.1996 по 17.08.2004 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та МНС України безперервно 08 років 00 місяців 16 днів, в період з 18.08.2004 по даний час працює в органах прокуратури. (а.с.14-15).

Відповідно довідки прокуратури Луганської області №11/162 вих-16 від 30.09.2016 позивач дійсно працює в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах та станом на 28.09.2016 стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури становить 12 років 01 місяць 11 днів. До вислуги років, що дає право ОСОБА_1 право на пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 піддягає зарахуванню період з 31.07.1996 по 17.08.2004, у звязку з чим загальна вислуга років, що дає право ОСОБА_1 на пенсію згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 станом на 28.09.2016 складає 20 років 01 місяць 19 днів. (а.с.18-19).

Частиною першою статті 50-1Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що відповідно до ст. 8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії.

Згідно зі ст.22 ОСОБА_2 України закріплені ОСОБА_2 України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст.46 ОСОБА_2 України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 ОСОБА_2 України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України в своєму рішенні №1-15/2002 від 20.03.2002 зазначив, що положення ст. 17 ОСОБА_2 України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" ( 565-12 ), "Про прокуратуру" (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п.3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 ОСОБА_2 України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 ОСОБА_2 України) ( 254к/96-ВР ), то Звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_2 України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 ОСОБА_2 України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 ОСОБА_2 України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 ОСОБА_2 України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 ОСОБА_2 України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

В п.4 рішення рішення Коституційного суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України зазначив наступну правову позицію, згідно з якою: В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм ОСОБА_2 України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_2 України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Крім того, з тексту статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1679-VІІ від 14.10.2014, на яку посилається відповідач, вбачається, що вказаним нормативним актом не скасовано право прокурорських працівників на пенсійне забезпечення, а лише, в порівняні з вимогами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII,збільшено стаж, який дає право на отримання пенсії за вислугу років.

В той же час, відповідно до ч.1 статті 58 ОСОБА_2 України закони та інші нормативні акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Нормою статті 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до ОСОБА_2 України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_2 України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (ухвала щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім того, у справах «Стек та інші проти Сполученого Королівства», «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Відповідно до практики ЄСПЛ головними критеріями, з урахуванням яких ЄСПЛ робиться висновок про відсутність дискримінації, це відповідіність певного заходу втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, тобто законність західу; наявність «суспільного інтересу», який переслідує втручання в право власності; та пропорційність такого заходу переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить «особистий та надмірний тягар» для особи.

В той же час, під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що суспільний інтерес під час прийняття Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року викладено в Розділі 2 Пояснювальної записки, відповідно до якого необхідність прийняття вказаного Закону спрямовано на досягнення вдосконалення законодавчих засад організації та діяльності прокуратури України з метою імплементації європейських стандартів, позбавлення прокуратури надмірних повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням законів, запровадження положень, покликаних підвищити професійність прокурора та його незалежність, а також передбачити участь органів прокурорського самоврядування у вирішенні питань, повязаних із діяльністю прокуратури, тобто не повязаний з необхідністю звуження соціальних гарантій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII.

Під час визначення загального стажу роботи, який дає право позивачу на отримання пенсії за вислугу років суд бере до уваги положення статті 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, відповідно до якої до вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується час роботи на прокурорських у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

На день звернення до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області, тобто на 03.10.2016, стаж роботи (вислуга років) ОСОБА_1, який надає право на пенсію за вислугу років становив 20 ріків 01 місяць 19 днів, з яких 08 років 00 місяців 16 днів на посадах начальницького складу ОВС та 12 років 01 місяць 11 днів на прокурорсько-слідчих посадах, що підтверджується даними трудової книжки АН №089164 та довідкою прокуратури Луганської області №11/162 вих-16 від 30.09.2016.

Під час встановлення розміру пенсії суд бере до уваги вимоги ч. 1,2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, згідно з якими:

прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

З урахуванням вказаних положень Закону та позиції позивача, суд дійшов висновку про необхідність провести обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, виходячі із розрахунку 84% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на данний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією.

Судові витрати в розмірі 551 грн 21 коп відповідно до ч.2 ст. 94 КАС України підлягають стягненню з держави на користь позивача.

Враховуючі викладене, керуючись ст.ст.8, 17, 22, 46, 58 Контитуції України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1679-VІІ від 14.10.2014, ст.ст.2, 5, 8, 9, 69-71, 89,94, 160, 161, 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі про визнання неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII з 03.10.2016 року, виходячи із розрахунку 84% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на данний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією.

Зобовязати Управління пенсійного фоду України в Троїцькому районі Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII з 03.10.2016 року, виходячи із розрахунку 84% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на данний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривені 21 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня отримання її копії до Донецького апеляційного адміністративного суду через Троїцький районний суд Луганської області.

Суддя: М.А. Ляшенко