Справа № 805/3762/16-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 р. Справа №805/3762/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 15:15

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Молочної І.С.

при секретарі судового засідання Зимі М.О.

за участю

представника позивача - не прибула

представника відповідача - Никопорець М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справи в Донецькій області про оскарження наказу, визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справи в Донецькій області з вимогами:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 401 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 (М-195749) з органів внутрішніх справи в запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів),

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, що полягає у нездійсненні обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2 (М-195749) після звільнення з посади слідчого Відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Київського районного відділу Донецького міського управління,

зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2 (М-195749).

Позовні вимоги мотивовані незаконним звільненням позивача із займаної посади.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі, оскільки його було звільнено з посади через скорочення штатів під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що вчинено всупереч чинному законодавству. Зокрема, відповідачем не виконано обов'язку щодо подальшого працевлаштування позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні. Обґрунтовуючи заперечення на позовні вимоги зазначив, що позивача було звільнено правомірно, тому питання щодо подальшого проходження служби в органах Національної поліції не було вирішено в порядку пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію". При цьому, відповідач зауважує, що позивач не інформував його про волевиявлення щодо подальшого працевлаштування.

Разом з тим, представник відповідача вважає необґрунтованим посилання позивача на порушення Головним управлінням МВС України в Донецькій області окремих положень Кодексу законів про працю України, оскільки проходження служби в міліції врегульовано спеціальним законодавством, а порядок звільнення працівників міліції в процесі реформування органів внутрішніх справ чітко визначено окремими нормами Закону України "Про Національну поліцію". Вважає, що Головне управління, звільняючи з органів внутрішніх справ через скорочення штатів ОСОБА_2, діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені приписами наведених вище нормативно - правових актів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено паспортом громадянина України серії НОМЕР_4, виданим Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області 11 вересня 2009 року (а.с. 10,11).

Позивач має трьох дітей:

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 44);

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 46);

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 48).

Позивач перебувала на службі в органах внутрішніх справ України з 22 вересня 2008 року, яку проходила в Київському районному відділі Донецького міського управління.

Згідно із наказом ГУ МВС України в Донецькій області № 9 о/с від 06.01.2015 року позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 16.10.2014 року по 04.07.2017 року.

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області № 401 о/с від 06.11.2015 року згідно з пунктами 8, 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів» старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-195749), слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Київського районного відділу Донецького міського управління з 06 листопада 2015 року.

Разом з тим, як зазначає позивач, він дізнався про своє звільнення лише 01.09.2016 року з листа від ГУ МВС України в Донецькій області № Н-471/12/02-2016 від 25.08.2016 року.

Так, 28.07.2016 року позивач (засобами поштового зв'язку) звернувся до відповідача із листом про надання йому, зокрема, відомостей та документального підтвердження про його звільнення з органів внутрішніх справ, надання трудової книжки, наказу про звільнення, розрахункового листа, довідки про заробітку плату за останні 6 місяців.

22.08.2016 року позивач звернувся (засобами поштового зв'язку) з аналогічною повторною заявою до ГУ МВС України в Донецькій області.

За результатом розгляду першого звернення, відповідачем надано відповідь № Н-471/12/02-2016 від 25.08.2016 року, якою проінформовано адресата про його звільнення на підставі наказу ГУ МВС України в Донецькій області № 401 о/с від 06.11.2015 року, роз'яснено порядок отримання дублікату трудової книжки та повідомлено результат розгляду інших питань, ініційованих у зверненні. При цьому, надано позивачеві витяги з наказу ГУ МВС України в Донецькій області № 401 о/с від 06.11.2015 року, наказу ГУ МВС України в Донецькій області № 9 о/с від 06.01.2015 року та довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення.

Зазначену відповідь позивач отримав 01.09.2016 року засобами поштового зв'язку, що не ставиться під сумнів відповідачем.

Листом ГУ МВС України в Донецькій області № Н-509лк від 05.09.2016 року повідомлено адресата про результат розгляду повторного звернення та надано аналогічні відомості.

З пояснень позивача вбачається, а відповідачем не оспорюється, що зі спірним наказом позивача ознайомлено лише у вересні 2016 року після письмового звернення до ГУ МВС України в Донецькій області.

При цьому, згідно Довідки ГУ МВС України в Донецькій області № 471/лк від 25.10.2016 року ОСОБА_2 22 вересня 2016 року відповідно до книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них отримала дублікат трудової книжки серії НОМЕР_5 від 22.09.2016 року, після прибуття до ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Донецькій області (Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 86).

Довідкою ГУ МВС України в Донецькій області № 473/лк від 25.10.2016 року підтверджено, що відносно старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-195749), колишнього слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я особи, слідчого відділу Київського РВ Донецького СУ ГУ МВС України в Донецькій області надати на теперішній час послужний список не є можливим, враховуючи, що її особова справа залишилась в адміністративній будівлі Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області, яка знаходиться на тимчасово окупованій території.

За результатом розгляду справи судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що при звільненні позивача відповідачем не з'ясовувалось питання чи бажає ОСОБА_2 проходити подальшу службу в поліції на рівнозначній посаді.

При цьому, не є спірним факт, що позивач не звертався до ГУ МВС України в Донецькій області з рапортом про подальше працевлаштування та проходження служби в органах поліції. Як зазначає позивач, він не знав про необхідність вчинення таких дій, в протилежному випадку обов'язково би виявив своє бажання про подальше проходження служби у відповідному рапорті.

В свою чергу, на питання суду під час розгляду справи представником відповідача зазначено, що ГУ МВС України в Донецькій області не перевірялась думка позивача щодо подальшого проходження служби.

Сторонами не оспорюється факт, що відповідачем не вживались дії по ознайомленню позивача зі спірним наказом.

Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, а наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06.11.2015 р. № 401 о/с "Щодо особового складу" таким, що порушує його законні права та інтереси, звернувся до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Щодо визнання протиправним та скасувати наказу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ, який діяв на дату видання оскаржуваного наказу та втратив чинність 07.11.2015 року, було передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентовано Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року N 580-VIII (Далі - Закон N 580-VIII).

Відповідно до пункту 1 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону N 580-VIII, зокрема, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний N 580-VIII опублікований в Голосі України 06 серпня 2015 року № 141-142, і відповідно, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно із ст. 3 названого Закону N 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.1 Закону № 580-VІІІ Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до ст. 14 цього ж Закону N 580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України. Штатний розпис (штат) поліції затверджує керівник поліції. Кошторис поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України (ч. ст. 47 Закону N 580-VIII).

Відповідно до ст. 60 Закону N 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону N 580-VIII визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, положеннями наведеного нормативно-правового акта визначено, що всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто наведеними положеннями Національну поліцію позбавлено необхідності попереджати працівників міліції про майбутнє звільнення працівників, оскільки вони вважаються автоматично попередженими про звільнення з дати опублікування названого Закону.

Разом з тим, слід зазначити, що диспозиція п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень Закону N 580-VIII не передбачає обов'язкове звільнення всіх працівників міліції, а вказує на можливе звільнення, що зобов'язує Національну поліцію, як суб'єкта владних повноважень, отримати від особи, яку мають намір звільнити у зв'язку із скороченням штатів, згоду на подальше проходження служби в поліції або згоду на відмову від служби, зокрема, у випадку згоду на проходження служби запропонувати такій особі або рівнозначну посаду, або будь-яку іншу в новоствореній структурі поліції.

Таким чином, автоматичне звільнення з посади через скорочення штатів без отримання згоди на звільнення є дискримінаційним по відношенню до осіб, які проходили службу у структурі Міністерства внутрішніх справ України.

Як встановлено судом, відповідач перед прийняттям спірного наказу не з'ясував, чи бажає позивач проходити подальшу службу в поліції на рівнозначній посаді. Позивач не висловлював свого ставлення щодо подальшого проходження служби в органах поліції.

Отже, звільняючи позивача із займаної посади, відповідачем не було з'ясовано, зокрема, шляхом отримання від позивача рапорту, ані про його подальший намір проходити службу в поліції, ані відмову у подальшому проходженні служби.

Суд приймає до уваги, що позивач висловила намір щодо подальшого проходження служби в органах поліції та прибула до ГУ МВС України в Донецькій області з метою вирішення вказаного питання. Натомість в цей же день їй було вручено дублікат трудової книжки та копію оскаржуваного наказу про звільнення, тобто відповідач фактично позбавив позивача можливості надати таку згоду шляхом подачі письмового рапорту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з посади за п. 64 пп. "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, відповідачем не доведено відсутність можливості використання позивача на службі, не надано оцінки її кваліфікації, досвіду роботи, стажу роботи, можливості використання її праці на іншій посаді.

Окрім того, звільняючи позивача із займаної посади через скорочення штату, відповідачем не було враховано, що остання перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій, відповідач посилається на п. 11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону N 580-VIII, відповідно до якого, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Водночас, відповідачем не враховано, що декретна відпустка - це спеціальний вид відпустки, який законодавчо наділяє жінок спеціальними пільгами та гарантіями у трудових правовідносинах, зокрема, заборону звільнення під час перебування у декретній відпустці.

Отже, звільнення позивача під час перебування у декретній відпустці порушує ст. 24 Конституції України, яка є Основним Законом України та гарантує рівність прав жінок шляхом забезпечення останнім спеціальних заходів щодо охорони праці і здоров'я, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як, зазначено у постанові Верховного Суду України від 17.02.15 по справі №21-8а15 у регулювання проходження служби співробітниками органів внутрішніх справ пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/202 зауважено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Оскільки, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.91 №114 та Закон України "Про Національну поліцію", не передбачають гарантій для жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), отже повинні застосовуватися норми трудового законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, відповідно до вимог ч.3 статті 184 Кодексу законів про працю України позивач не може бути звільнений з займаної посади під час перебування у відпустці по догляду за дитиною без обов'язкового працевлаштування.

Обов'язок працевлаштування у цьому випадку законодавець покладає на власника або уповноважений орган, який наразі є Головне управління МВС України в Донецькій області.

Посилання відповідача про відсутність відповідної згоди позивача про прийняття його до Національної поліції, суд не приймає до уваги, оскільки враховуючи гарантії, надані позивачу статтею 24 Конституції України, статтею 184 Кодексу законів про працю України, ініціативу з його працевлаштування повинен проявляти саме відповідач шляхом запропонування їй відповідні посади.

У будь-якому випадку, попереднє працевлаштування жінки, яка має дитину віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179) є обов'язковою умовою для її звільнення за скороченням штатів, навіть у разі повної ліквідації установи.

Як вбачається з матеріалів справи, поставною Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 р. "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано як юридичну особу Головне управління Міністерства внутрішніх справ України вДонецькій області та його структурні підрозділи.

На час розгляду даної справи, докази внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України вДонецькій області відсутні. Отже, суд приходить до висновку, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області перебуває в стані ліквідації.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 "Про організаційно штатні зміни" вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС. Згідно Переліку змін у штатах МВС, затвердженого згаданим наказом МВС України, в ГУМВС України в місті Києві скасовуються всі штати, тобто 15236 посад. Натомість доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-195749), яка перебуває в розпорядженні Головного управління та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із займаної посади вчинено всупереч приписам чинного законодавства, з огляду на що наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06.11.2015 року № 401 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 (М-195749) є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, що полягає у нездійсненні обов'язкового працевлаштування позивача.

Як встановлено судом вище, відповідно до вимог ч.3 статті 184 Кодексу законів про працю України позивач не може бути звільнений з займаної посади під час перебування у відпустці по догляду за дитиною без обов'язкового працевлаштування. З огляду на те, за результатом розгляду справи судом встановлено, що відповідачем не вчинено дії щодо працевлаштування позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

При цьому, про обов'язок працевлаштування працівника саме роботодавцем, свідчать і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.9 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р., із змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Слід відмітити, що така правова позиція суду узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалах від 19.04.2016 у справі № К/800/5127/16, від 05.07.2016 у справі № К/800/10351/16, від 12.07.2016 у справах № К/800/15532/16 та № К/800/16470/16, від 02.08.2016 у справах № К/800/17109/16 та № К/800/17292/16, в яких зазначено, що абзац 3 ст. 184 КЗпП України надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2.

У постанові від 19 січня 2016 року у справі № 21-2225а15 Верховний Суд України висловив позицію, що можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У рішенні Великої Палати у справі "KonstantinMarkin v. Russia" № 30078/06 від 22 березня 2012 року Європейський Суд з прав людини відзначив, що відпустка по догляду за дитиною сприяє сімейному життю і неодмінно впливає на його організацію, а тому підпадає під дію ст. 8 Конвенції.

Враховуючи що Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штати і посади, згідно з переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ України, як наслідок належним способом захисту порушених прав позивача в силу приписів ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України є покладення на ГУМВС в області обов'язку вжити заходи щодо обов'язкового працевлаштування позивача.

З огляду на те, що за результатом розгляду справи судом встановлено, що відповідачем обов'язку щодо подальшого працевлаштування позивача виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншої посади в органах внутрішніх справ, є всі підстави констатувати обґрунтованість заявлених вимог.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Дослідивши фактичні обставини справи у їх сукупності з урахуванням положень чинного законодавства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в даній справі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач в порядку пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI звільнений від сплати судового збору, суд констатує, що за наслідком вирішення заявленого спору судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Донецький окружний адміністративний суд,

постановив:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 401 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справи в запас Збройних Сил України за пунктом 64 «Г» (через скорочення штатів).

3. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, що полягає у нездійсненні обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2 після звільнення з посади слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Київського районного відділу Донецького міського управління.

4. Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_2.

5. Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частина проголошені у судовому засіданні.

6. Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2016 року.

7. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

8. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Молочна І. С.