Справа № 813/2533/16
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року № 813/2533/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського районного суду м. Львова про визнання стягнення незаконним,-

В С Т А Н О В И В :

22 липня 2016 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі по тексту ОСОБА_1, позивач) до Франківського районного суду м. Львова (надалі по тексту відповідач), в якій згідно уточнених позовних вимог просить суд:

-визнати незаконним та скасувати накладене на ОСОБА_1 стягнення, а саме догану від 01 липня 2016 року (наказ №79/в від 01 липня 2016 року);

-постановити окрему ухвалу і направити її до Територіальної Державної інспекції з питань праці для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що спряли порушенню закону, а також проведення позапланової перевірки додержання законодавства про працю у Франківському районному суду м. Львова;

-постановити окрему ухвалу щодо притягнення до адміністративної відповідальності за статтями 41, 186 Кодексу України про адміністративній правопорушення заступника керівника апарату Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2

Ухвалою суду Львівського окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

12 серпня 2016 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви, яка була залишена без руху.

Ухвалами судді від 15.08.2016 року провадження у даній адміністративній справі було відкрито, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2010 року поєднує роботу із навчанням в аспірантурі у Львівському державному університеті внутрішніх справ МВС України. Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про відпустки», працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати. 30 червня 2016 року, позивач відповідно до Закону України «Про відпустки» подала заяву відповідачу в якій просила надати один вільний від роботи день без збереження заробітної плати, а саме 30 червня 2016 року. Однак, відповідачем було безпідставно відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, окрім цього 01.07.2016 року на переконання позивача в.о. керівником апарату Франківського районного суду м. Львова протиправно винесено наказ про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді догани у звязку із відсутністю останньої 30.06.2016 року на робочому місці. Вважає, що будь-яких порушень трудової дисципліни які б стали підставою для оголошення догани не було, а накладене дисциплінарне стягнення є наслідком неприязних стосунків із керівництвом відповідача, а відтак наказ підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення та додаткові заперечення на позовну заяву. У таких запереченнях відповідач вказує, що 09 год. 58 хв. консультантом Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 була зареєстрована заява про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 тривалістю один календарний день, а саме 30.06.2016 року, в який вона посилається на ст.84 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту - КЗпП України) та ч.2 ст.25 Закону України «Про відпустки». З письмових пояснень ОСОБА_3 дана заява була доставлена в суд родичкою (свекрухою) ОСОБА_1, яка не мала на це повноважень (доручення). Крім того, згадана заява подана без жодних додатків, зокрема довідки-виклику із навчального закладу. Вказане свідчить про порушення позивачем законодавства України про відпустки. Водночас, відповідач зазначає, що заява позивача подана без участі позивача у день бажаної відпустки, що у свою чергу призводить до порушення порядку видачі відповідного наказу, зокрема неможливість ознайомити заявника зі змістом наказу, та перевірити дійсність зазначеного у заяві. Відтак, 01.07.2016 року в.о. керівника апарату Франківського районного суду м.Львова виніс наказ про накладення на позивача дисциплінарне стягнення у виді догани у звязку із відсутністю останньої 30.06.2016 року на робочому місці. Зазначає, що винесений наказ є законний та відповідає вимогам законодавства України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, уточненнях до позовної заяви та просила позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та додаткових запереченнях на позов та просив суд у позові відмовити повністю, в звязку з його безпідставністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, показання свідка (ОСОБА_4В.), розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.11.2008 року на підставі наказу від №65-к від 20.11.2008 року призначено на посаду судового розпорядника Франківського районного суду м.Львова.

30 червня 2016 року о 09 год. 58 хв. консультантом Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 була зареєстрована заява про надання відпустки відповідно до ст.84 КЗпПУ та ч.2 ст.25 Закону України «Про відпустки» без збереження заробітної плати ОСОБА_1 тривалістю один календарний день, а саме 30.06.2016 року. Вищевказана заява була подана до суду родичкою позивача (свекрухою), а саме ОСОБА_4, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та не спростовує сам позивач. Однак, як підтверджується матеріалами справи на подання вищевказаної заяви ОСОБА_4 немала повноважень (доручення). Крім того, згадана заява подана без жодних додатків, зокрема довідки-виклику із навчального закладу.

Наведене вище стверджується поясненнями консультанта ОСОБА_3, актом №1 від 30.06.2016 року та доповідною запискою в.о. керівника апарату Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2016 року.

Окрім цього, 01.07.2016 року, коли позивач з'явилася у Франківський районний суд м. Львова, на зборах апарату суду в присутності 32 працівників, позивачу було запропоновано надати пояснення щодо її відсутності 30.06.2016 року, однак остання в силу вимог ст. 63 Конституції України відмовилась від будь-яких пояснень, про що було складено акт №2 від 01.07.2016 року про відмову від підпису про отримання повідомлення та акт №3 від 01.07.2016 року про відмову від ознайомлення із доповідною запискою від 30.06.2016 року.

Крім того, згідно наказу в.о. керівника апарату суду №62 від 30.06.2016 року, створено дисциплінарну комісію, яка 01.07.2016 року звернулась до в.о. керівника апарату суду із поданням, в якому рекомендувала накласти на позивача ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді догани.

01.07.2016 року наказом в.о. керівника апарату було оголошено ОСОБА_1 догану, з яким позивач відмовилась ознайомлюватись, що стверджується актом №4 від 01.07.2016 року. Розцінюючи вказану догану, як протиправну, позивач звернулась до суду.

Статтею 218 КЗпП України передбачено надання вільних від роботи днів працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах та аспірантурі.

Відповідно до цієї норми працівникам, які навчаються на останніх курсах вищих навчальних закладів, протягом 10 навчальних місяців перед початком виконання дипломного проекту (роботи) або складання державних іспитів для підготовки до занять надається при 6-денному робочому тижні щотижнево один вільний від роботи день. При 5-тиденному робочому тижні кількість вільних від роботи днів змінюється залежно від тривалості робочої зміни за умови збереження загальної кількості вільних від роботи годин.

Відповідно до частин четвертої і п'ятої статті 218 КЗпП та Закону України «Про відпустки» працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, за їхнім бажанням протягом чотирьох років навчання надається один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50 % середньої заробітної плати працівника. Крім того, протягом четвертого року навчання надається за їхнім бажанням додатково ще один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати.

Питання щодо надання вільного від роботи дня узгоджується працівником із роботодавцем зазвичай поданням відповідної заяви та оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, який слугує підставою для табелювання та обрахування оплати за цей день.

Згідно Інструкції по заповненню Особових карток форма П-2 ДС), затверджену наказом Міністерства статистики України №343 від 26.12.1995 року, державний службовець, серед іншого, особисто заповнює відомості про освіту, в тому числі, якщо останні навчається у відповідному закладі.

Так, в порушення даних вимог, позивач у своїй особовій картці форми-П-2 ДС жодним чином не зазначила щодо проходження навчання в аспірантурі у Львівському державному університеті внутрішніх справ МВС України, а тому заява позивача від 30.06.2016 року була нічим не підтверджена.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 затверджено Типову інструкцію з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, Так, пунктом 85 вищевказаної Інструкції передбачено, що проекти наказів (розпоряджень) з основної діяльності, адміністративно-господарських питань готуються і подаються структурними підрозділами за дорученням керівника установи чи за власною ініціативою. Проекти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує кадрова служба на підставі доповідних записок керівників структурних підрозділів, заяв працівників, трудових договорів та інших документів. А, у пункті 101 Інструкції зазначено, що у кожному пункті наказу (розпорядження) з кадрових питань зазначається підстава щодо його видання (заява працівника, контракт, доповідна записка, рішення атестаційної комісії тощо).

Відповідно до листа Міністерства праці від 06.09.2005 року №09-402 передбачено, що працівник подає до роботодавця:

-заяву на ім'я керівника підприємства - з проханням надати додаткову відпустку у зв'язку з навчанням;

-довідку-виклик, де навчальним закладом, який її видав, встановлено період установчих занять, що, своєю чергою, визначає термін навчальної відпустки (а за потреби - і її продовження). Також тут зазначаються: форма навчання; рівень акредитації навчального закладу; курс, на якому навчається працівник, тощо.

Слід звернути увагу, що така заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам КЗпП України щодо надання відпустки без збереження заробітної плати.

Окрім цього, як зазначає представник відповідача, в апараті Франківського районного суду м. Львова всі працівники виконують відповідні посадові обовязки та доручення керівництва, від яких безпосередньо залежить нормальне та безперебійне функціонування установи. Так, при наданні відповідної відпустки працівнику суду, з метою дотримання нормального робочого режиму, обовязки останнього можуть доручатись іншому, а відтак дане питання потрібно узгоджувати заздалегідь, оскільки потребує певного часу.

Відтак, позивач, без попереднього звернення до роботодавця із питанням про надання відповідної відпустки, в день бажаної для неї відпустки, після початку робочого дня, через третю особу (свекруху), яка не мала відповідних повноважень, клопотала про надання відпустки. На переконання відповідача такі дії позивача, могли порушити злагоджену роботу суду.

Згідно з нормами трудового законодавства, право працівників на навчання, з відривом і без відриву від виробництва, а також обов'язок роботодавців на надання таким працівникам відпусток у зв'язку з навчанням передбачено Законом України «Про відпустки».

Дія Закону «Про відпустки» поширюється на відпустки без збереження заробітної плати, які надаються працівникам котрі навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі й успішно виконують індивідуальний план підготовки.

Первинними документами, якими оформляється згадана відпустка є:

-довідка-виклик із навчального закладу;

-заява працівника про надання йому відпустки. У цій заяві працівник повинен вказати, який саме навчальну відпустку йому необхідний (оплачуваний або неоплачуваний) і якої тривалості;

-наказ по підприємству, підписаний керівником, про надання відповідної відпустки працівникові.

Як вбачається із самої заяви позивача від 30.06.2016 року, остання не представила довідки-виклику з Львівського державного університету внутрішніх справ України №1145 від 30.06.2016 року, як підтвердження підставності надання відпустки.

Вказане свідчить про порушення позивачем законодавства України про відпустки.

Крім того, слід звернути увагу на те, що заява позивача подана без участі позивача у день бажаної відпустки, що у свою чергу призводить до порушення порядку видачі відповідного наказу, зокрема неможливість ознайомити заявника зі змістом наказу, в той же час перевірити дійсність зазначеного у заяві.

Відповідно до положень ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один вид дисциплінарного стягнення: догана або звільнення.

Згідно із ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

У відповідності до вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від працівника письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як стверджується представником відповідача, позивача було додатково повідомлено у телефонному режимі про відмову у наданні відпустки згідно заяви від 30.06.2016 року. Більше того зазначено причини відмови у наданні відпустки, а саме відсутність належного звернення останньої, а саме не було представленої довідки-виклику із навчального закладу, а заяву подано до відповідача не самим позивачем та/або особою наділеною відповідними повноваженнями, однак ОСОБА_1 згадані вимоги проігнорувала.

Що стосується посилань позивача у позовній заяві на подання заяви щодо надання 30.06.2016 року відпустки передбаченої ст. 15 Закону України «Про відпустки». Суд зазначає наступне, зокрема дана стаття регламентує надання додаткової оплачуваної відпустки у звязку із навчанням. Натомість, у згаданій вище заяві позивача від 30.06.2016 року мова йде про надання їй відпустки згідно ч.2 ст.25 Закону України «Про відпустки», що у свою чергу передбачає відпустку без збереження заробітної плати.

Разом з тим, на підставі заяв позивача ОСОБА_1 від 02.07.2016 року, наказами №83/В та 82/В від 02.07.2016 року останній надано передбачені ст. 15 Закону України «Про відпустки», відпустки тривалістю 30 календарних днів починаючи з 04.07.2016 року по 02.08.2016 року та 1 календарний день з оплатою в розмірі 50 % середньої заробітної плати, 02.07.2016 року.

Відтак, вищенаведене спростовує покликання позивача на відмову у наданні їй відпустки передбаченої ст. 15 Закону України «Про відпустки».

Що стосується покликань позивача щодо застосування відповідачем морального насильства відносно останньої у формі постійних принижень, що має ознаки дискримінації., то суд не бере їх до уваги, оскільки такі нічим не підтвердженні та необґрунтовані.

Окрім того, слід зауважити, що судом витребовувались та долучено до матеріалів справи матеріали особової справи ОСОБА_1

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачу за її численними заявами надавались усі без виключень відпустки (за період 20.03.2014 року по 05.12.2014 року 30 календарних днів, 86 дні перебувала на листках непрацездатності, а всього 138 днів; за період 02.02.2015 року по 02.11.2015 року 46 календарних днів, 92 дні перебувала на листках непрацездатності, а всього 138 днів; за період 01.01.2016 року по 01.07.2016 року 39 календарних днів, 42 дні перебувала на листках непрацездатності, а всього 81 день).

Також, з метою обєктивного розгляду справи, судом було допитано в судовому засіданні в якості свідків: консультанта Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 (особа, яка приймала заяву ОСОБА_1 про надання відпустки від 30.06.2016 року) та ОСОБА_4 (особа, яка подавала заяву ОСОБА_1 про надання відпустки позивачу від 30.06.2016 року). Так, наданими показаннями свідків не підтвердженні обставини викладені у позовній заяві. Зокрема, як зазначено свідком ОСОБА_3 заява ОСОБА_1 від 30.06.2016 року була подана родичкою позивача ОСОБА_4 та зареєстрована 09 год. 58 хв. консультантом Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 Окрім цього, згадана заява подана без жодних додатків. Дане твердження не спростовує і сам свідок ОСОБА_4

Щодо позовної вимоги позивача про постановлення окремої ухвали про притягнення заступника керівника апарату до адміністративної відповідальності за ст.41 та 186 КУпАП слід зазначити наступне.

Так, згідно вимог ст.221-1 КУпАП місцеві господарські та адміністративні суди, апеляційні суди, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 КУпАП, а відтак до компетенції окружного адміністративного суду не входить розгляд зазначених вимог.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач представив суду достатні та допустимі докази на спростування вищенаведених у позові обставин, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 09 грудня 2016 року.