Справа № 569/22879/13-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року м. Київ К/800/15820/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г. Голяшкіна О.В. Єрьоміна А.В.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року

у справі №569/22879/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету

Рівненської міської ради

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просила суд:

- визнати дії щодо встановлення неналежності ОСОБА_1 до осіб, на яких поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» неправомірними;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської радинадати ОСОБА_1 пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанції виходили з недоведеності позивачем факту належності померлого ОСОБА_2 до будь-якої категорії осіб передбачених статтями 6 і 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» .

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1

звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

В період військової служби, майор ОСОБА_2 дістав захворювання "Атеросклеротичний кардіосклероз", що підтверджено свідоцтвом про хворобу №21 від 16.03.2000 року.

Постановою 14-ї військово-лікарської комісії Департаменту охорони здоров`я МО України підтверджено, що захворювання ОСОБА_2 "Атеросклеротичний кардіосклероз" в подальшому призвело до ішемічної хвороби серця, що стала причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , - пов"язане з проходженням військової служби. (а.с.6).

У жовтні 2000 року ОСОБА_2 призначена пенсія за вислугу років відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців.

У 2003 році Рівненським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_2 видано посвідчення ветерана військової служби з правом на пільги, встановлені законодавством України. (а.с.7).

Згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. (а.с. 4)

Після смерті чоловіка, позивачу 22 вересня 2006 року видано безтермінове посвідчення серії НОМЕР_1 , яке давало їй право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Згідно виписки з протоколу №1168.ІІІ від 22.10.2013 року на засіданні комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому встановлено неналежність ОСОБА_1 до осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішення комісії від 20 вересня 2006 року №422 визнано таким, що втратило чинність та відмовлено ОСОБА_1 у видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого»; визнано недійсним втрачене посвідчення «Члена сім`ї загиблого» серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2006 року; припинено з 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 надання пільг, передбачених статтею15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що дія цього закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи наслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули чи пропали безвісти.

Згідно пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій чи конфліктів.

Скаржник вважає прийняті судами рішення протиправними з огляду на роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, викладені в Листі від 26 жовтня 1998 року. У зазначеному листі містилась вказівка напункт 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що поширюється на членів сім`ї померлих військовослужбовців, захворювання яких одержано в період проходження військової служби, незалежно від місця служби та участі в бойових діях, якщо причинний зв`язок смерті пов`язаний з отриманим захворюванням. Скаржник вважає, щопоза увагою судів залишився факт правомірного отримання нею безстрокового посвідчення "Члена сім`ї загиблого", оскільки її чоловік помер внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. На думку скаржника, у відповідача відсутні законні підстави для перегляду рішення про надання статусу "Члена сім`ї загиблого" та визнання недійсним посвідчення "Члена сім`ї загиблого", оскільки її посвідчення було видано безстроково і вона звернулася до управління про видачу його дубліката. Також, зазначала, що судами не перевірено законнихпідстав та меж повноважень комісії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради для розгляду питань, пов`язаних ізвстановленням статусу члена сім`ї загиблого, померлого ветерана війни, і таким чином, чи мала вона право виносити рішення про визнання недійсним посвідчення "Члена сім`ї загиблого".

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з доводами скаржника та вважає за необхідне зазначити наступне.

З долученої копії посвідчення серії № НОМЕР_2 , виданого Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому 22 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей померлих ветеранів війни. (а.с. 7)

З урахуванням викладених норм, а також того, що лист Міністерства праці та соціальної політики України від 26.10.1998 року за №01-3/1589-05-03, на який посилається скаржник, втратив чинність відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 01.03.2010 року за №164/0/15-10/014, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

У справі відсутні докази того, що ОСОБА_2 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 6 листопада 2013 року справа №21-377а13, 30 вересня 2014 року справа №21-239а14, 20 січня 2015 року справа №21-528а14.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до пункту 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, в разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення

Таким чином, посилання скаржника на відсутність у відповідача права вилучати видане ОСОБА_1 посвідчення є безпідставним.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та встановлених обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанції правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об`єктивним з`ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновку, викладеному в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції, воно ґрунтується на вимогах норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року у справі №569/22879/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді