Справа № 822/2288/16
Суддя: Ковальчук А.М.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/2288/16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіКовальчук А.М.
при секретаріБачку А.М.
за участі:позивача та представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини-польової пошти НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся в суд з позовом до Командира військової частини-польової пошти НОМЕР_1 в якому просить зобов`язати командира військової частини ПП НОМЕР_1 звільнити з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі пункту "а" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що 14 жовтня 2011 року уклав контракт з військовою частиною терміном на три роки. 14 жовтня 2014 року дія контракту закінчилась, але в зв`язку із настанням особливого періоду контракт з позивачем не розірвано.

Вказує, що 23.08.2016 року звернувся до відповідача із рапортом про розірвання контракту. 31.08.2016 року отримав відповідь, якою відмовлено в розірванні контракту та звільненні з посиланням на ч.9 ст. 23 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу". Зазначає, що не може продовжувати несення військової служби за контрактом в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, оскільки з 2014 по 2016 рік лікувався в медичних закладах. Вказує, що відмова командира в/ч є незаконною та такою, що суперечить законодавству, а тому просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав письмове заперечення в якому зазначив, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду можливе у випадках зазначених ч.8 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", однак зазначена норма не містить жодного випадку на підставі якого можливо було б звільнити позивача. Вказує, що при вирішенні питання щодо можливості звільнення позивача з лав Збройних Сил України за станом здоров`я також не може бути взято до уваги, адже відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», придатність до військової служби визначає виключно військово-лікарська комісія, а не кількість стаціонарних лікувань позивача в медичних закладах Міністерства оборони України. З метою визначення придатності позивача за станом здоров`я до військової служби останній двічі направлявся на ВЛК, що підтверджується медичною характеристикою, однак жодних рішень військова частина не отримала. А тому на підставі вищевикладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Укладаючи даний Контракт позивач добровільно взяв на себе зобов`язання, зокрема, свято і неухильно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників).

14 жовтня 2014 року у зв`язку із закінченням строку контракту його дія підлягала припиненню. Проте, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, 17 березня 2014 року Указом Президента України - Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України №303/2014, що затверджений Законом України №1126-VII від 17.03.2014 по всім областям України оголошено часткову мобілізацію. Зазначений Указ Президента України набрав чинності з дня опублікування.

З настанням в Україні особливого періоду, військова частина НОМЕР_2 згідно розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України 29 березня 2014 року перейшла на нове умовне найменування «військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ».

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 14.10.2014 року №214, рядовому ОСОБА_1 продовжено строк перебування на військовій службі з 14 жовтня 2014 року понад встановлений строк контракту на період до оголошення демобілізації.

23 серпня 2016 року позивач звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 з рапортом про розірвання контракту та звільнення його з лав Збройних Сил України. У звільненні йому відмовлено, оскільки відповідно до підпункту 2 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року N2232-XII (Закон N2232-XII)

В силу п. б) ч. 1 ст. 26 Закону N2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється, які проходять військову службу за контрактом здійснюється на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно з пунктом а) ч. 6 ст. 26 Закону N2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Разом з тим, згідно п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону N2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Визначення поняття "особливий період" закріпляються в Законах України "Про оборону України" від 06.12.1991 року N1932-XII (Закон N1932-XII) та "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" N3543-XII (Закон N3543-XII).

Так, згідно з абз.11 ст. 1 Закону N1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень абз. 5 ст. 1 Закону N3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N303/2014 у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Указ Президента України N303/2014 затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N1126-VII та набрав чинності з дня його опублікування - 18.03.2014 року.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону N3543-XII).

Положеннями абз. 6 статті 1 Закону N3543-XII закріплено визначення поняття "демобілізація" як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Із аналізу вищевказаних визначень, суд дійшов висновку про те, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, та триває до оголошення рішення про демобілізацію.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 30 червня 2015 року у справі № 21-112а15, та Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 року №800/582/14.

Разом з тим, щодо посилання позивача на те, що він непридатний до військової служби у зв`язку із станом здоров`я, оскільки з 2014 по 2016 рік лікувався в медичних закладах суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

Суд звертає увагу на те, що з метою визначення придатності позивача за станом здоров`я до військової служби останній двічі направлявся на ВЛК, що підтверджується медичною характеристикою, однак жодних рішень військова частина не отримала. В медичній характеристиці зазначено, що підстав для визначення того, що військовослужбовець не може виконувати обов`язки служби за станом здоров`я немає.

На момент розгляду даної судової справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом не вирішувалось, у зв`язку із вказаним, суд вважає, що відповідач правомірно не задовольнив рапорт позивача про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням наведеного суд вважає, що дії відповідача відповідають чинному законодавству, обґрунтування позовних вимог на які посилається позивач є безпідставними та не ґрунтується на нормі закону, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 71, 158 163, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Командира військової частини-польової пошти НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 08 грудня 2016 року

Суддя/підпис/
"Згідно з оригіналом" Суддя А.М. Ковальчук