Справа № 815/5355/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5355/16
УХВАЛА

06 грудня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника Головного територіального управління юстиції в Одеській області про закриття провадження по справі,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Лиманської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_4, в якому позивач просить:

- зобовязати Комінтернівську районну державну адміністрацію скасувати державну реєстрацію (індексний номер: 26903864 від 09.12.2015 р.) прав земельну ділянку (кадастровий номер: :002:1224) загальною площею 0,0764 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: Одеська область, Лиманський район, с. Ліски, земельна ділянка 15 та внести відповідні відомості в державний реєстр прав власності на нерухоме майно;

- визнати недійним свідоцтво про право власності, на нерухоме майно, серія та номер: 51420047, видане 05.01.2016 р.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області заявив клопотання про закриття провадження по справі, у звязку із тим, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер: 51420047, видане 05.01.2016 р. Проте свідоцтво про право власності не є рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень у розумінні положень КАС України, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду, а є правовстановлюючим документом.

Приписами ст. ст. 3, 15 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому діючим законодавством звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 Цивільного кодексу України визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Отже, цивільним кодексом України визначено порядок та підстави звернення особи за захистом свого порушеного, оспорюваного або невизнаного права власності, а статтею 15 ЦПК України розгляд таких справ віднесено до цивільної юрисдикції.

Позивач та його представник залишили вирішення клопотання на розсуд суду.

Представник відповідача (Лиманської районної державної адміністрації) в судове засідання не зявився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується матеріалами справи.

Розглянувши клопотання про закриття провадження по справі, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року № 826/4858/15 вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС ).

За змістом ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Тотожна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 2 грудня 2014 року у справі № 21-530а14.

Таким чином й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч. 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16 "Про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання протиправними дій, скасування запису".

Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, даний спір не носить характеру публічно-правового та, як наслідок, не належить до юрисдикції адміністративних судів та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, вимога щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності пов'язана із захистом порушеного права (власності) суд дійшов висновку, що така вимога (спір) не є публічно-правовою, а випливає з відносин щодо права власності.

Приймаючи до уваги позицію ВСУ щодо неможливості обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд дійшов до висновку про закриття провадження по справі в частині вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності (Постанова ВСУ № 6-1593-цс16 від 07.09.2016 р.).

При цьому, у відповідності до вимог ч.2 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України слід роз'яснити позивачеві, що розгляд вказаної вимоги віднесено до юрисдикції цивільного судочинства.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Лиманської районної державної адміністрації скасувати державну реєстрацію (індексний номер: 26903864 від 09.12.2015 р.) прав на земельну ділянку (кадастровий номер: :002:1224) то предметом розгляду вказаної вимоги є правовідносини між позивачем та відповідачем, що виникли у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, і даний публічно - правовий спір підпадає під визначення спорів, передбачених в ч. 2 ст. 17 КАС України, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Крім того, суд зауважує, що у відповідності до вимог статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі Беллет проти Франции (Bellet v. France),суд з прав людини зазначив, що ст. 6 пар. 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У даному випадку позивач знаходиться з відповідачем у певних спірних правовідносинах, вважає, що діями відповідача порушуються його права і, відповідно, позивач має право на захист своїх прав саме на цій стадії розвитку вказаних правовідносин.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання та закриття провадження в частині позовних вимог.

Керуючись ст. 133, п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160 165 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково.

Закрити провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_4 про зобовязання вчинити дій в частині позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 51420047 від 05.01.2016 року.

В іншій частині відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги.

Суддя Потоцька Н. В.

.