Справа № 826/8682/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2016 року № 826/8682/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_2,

до відповідача Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,

про визнання протиправним та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_2, звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно було знято з реєстрації місця проживання, на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/10646/14-ц від 31.07.2014, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва зазначене вище рішення скасовано 06.11.2014, тобто підстави для зняття реєстрації місця проживання відсутні.

Суд керуючись нормами Кодексу адміністративного судочинства України розглянув справу у порядку письмового провадження.

Голосіївський районний відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві будь-яких пояснень по суті позову не надав.

20.07.2016 Публічне акціонерне товариство "БРОКБІЗНЕСБАНК" надало до суду клопотання про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 53 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Притягнення таких осіб до участі у справі є правом, а не обов'язком суду.

При цьому, рішення про залучення в якості третіх осіб повинно прийматися в кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин адміністративної справи.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що у даному адміністративному позові позивач оскаржує саме протиправні дії Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві стосовно зняття з реєстрації місця проживання позивача, а не предмету застави за Договором застави від 01.10.2002, укладеним між ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК, що належить ОСОБА_1

Тобто рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/10646/14-ц від 31.07.2014 та Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 право на реалізацію нерухомого майна встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому суд відмовляє Публічному акціонерному товариству "БРОКБІЗНЕСБАНК" у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів, у липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило ухвалити рішення про примусове виселення з квартири АДРЕСА_1, усіх її мешканців, а саме ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 у справі № 22-ц/796/12978/2014 заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, а також виселено ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

На виконання зазначеного вище рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 у справі № 22-ц/796/12978/2014, Голосіївським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 17.02.2016 було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3).

В той же час позивач, не погодившись із рішенням відповідача щодо зняття ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, за захистом власних прав, свобод та інтересів звернулася із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах

Результатом здійснення правосуддя, тобто наслідком встановлених у справі обставин, є ухвалений відповідно до норм матеріального та про цесуального права акт - судове рішення.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1976 р. №11 «Про судове рішення» зазначив, що судове рішення є найважли вішим актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здій снення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

За змістом ч. 5 ст. 124 та ч. 3 ст. 129 Конституції поняття «судове рі шення» та «рішення суду» вжиті як синоніми і визначають загальну наз ву акта застосування права судом. Узагальнюючий підхід до визначен ня цих термінів збережено і в КАС (п. 7 ч. 1 ст. 7, п. 12 ч. 1 ст. 3). По ряд з цим, на відміну від ЦПК та ГПК, КАС містить визначення видів судового рішення (ст. 158), у ньому розкриті поняття постанови та ух вали (пункти 13, 14 ч. 1 ст. 3), що дає змогу вести мову про різновиди судових рішень залежно від форми, способу прийняття, за обсягом ви рішених у них питань, юридичними наслідками тощо.

Судове рішення - це правовий (правозастосовний) персоніфікова ний акт, прийнятий судом на основі нормативно-правового акта, який має разовий характер та є обов'язковим до виконання.

Виходячи з важливості судових рішень для регулювання суспільних відносин, законодавець визначив низку вимог, яким повинні відповіда ти рішення.

Концепція справедливого судового розгляду, яку сповідує Європей ський суд з прав людини, передбачає право на обґрунтоване судове рі шення, оскільки просте посилання на положення законодавства не мо же вважатися таким обґрунтуванням. Зокрема, у справі Хаджианастассіу проти Греції Суд зауважив, що договірні держави користуються пов ною свободою у виборі належних засобів для забезпечення відповіднос ті їхніх судових систем вимогам ст. 6 Європейської Конвенції про за хист прав людини та основоположних свобод. Національні суди повин ні, однак, наводити з достатньою чіткістю підстави, на яких ґрунтуєть ся їхнє рішення. Саме це, зокрема, робить можливим для обвинуваче ного ефективно використати власне право на апеляцію (Хаджианастассіу проти Греції, 16 грудня 1992 р.).

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в ст. 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Водночас, основними засадами судочинства є:

1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

2) забезпечення доведеності вини;

3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором;

5) забезпечення обвинуваченому права на захист;

6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

7) розумні строки розгляду справи судом;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення;

9) обов'язковість судового рішення.

Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства. Судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних. За неповагу до суду чи судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

В той же час, ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначає обов'язковість судових рішень, а саме, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. (ч. 2)

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. (ч.3)

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. (ч.4)

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання. (ч.7)

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Питаннями виконання судових рішень неодноразово переймався і Європейський суд з прав людини, за висновками якого виконання є складовою частиною «судового розгляду».

Так, у рішенні від 20 липня 2004 р. (справа Шмалько проти України) Суд нагадав, « ...що частина 1 статті 6 (Європейської Конвенції) забезпечує кожному право на розгляд його справи, що стосується цивільних прав та обов'язків, судом чи трибуналом, при цьому право на доступ, тобто пра во розпочати провадження в суді цивільної справи, є лише одним із ас пектів. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова сис тема дозволяла остаточному та обов'язковому судовому рішенню залиша тися без дії на шкоду однієї зі сторін. Було б неприпустимо, якби части на 1 статті 6 детально визначала процесуальні гарантії, надані сторонам у провадженні - провадженні, що є справедливим, публічним та оператив ним, - без забезпечення виконання судових рішень».

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 у справі № 22-ц/796/12978/2014 заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, а також виселено ОСОБА_1 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Посилання позивача на те, що у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 у справі № 22-ц/796/12978/2014 у п. 2 резолютивної частини визначено "заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2014 року скасувати", а отже рішення є скасованим, є хибними, а тому підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, адже відповідач діяв на підставі зазначеного вище рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014.

Отже, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська