Справа № 815/4783/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4783/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 1138196,75 грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд визнати протиправними дії Прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 року по 01.09.2016 року заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 частину невиплаченої у відповідності до ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» заробітної плати у розмірі 1138196,75 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після звільнення з 01.09.2016 року з органів прокуратури, позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті заробітної плати у розмірі, передбаченому ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» з підстави передбачення у Державному бюджеті України на 2015 та 2016 рік застосування вказаної статті у порядку та розмірі, встановлених КМУ та виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів. Так, у період з 01.07.2015 по 01.09.2016 заробітна плата нараховувалась, виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури", зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763, проте заробітна плата за вищевказаний період, повинна була нараховуватись Прокуратурою Одеської області, виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру. В силу вимог частин 2, 3 ст. 81 вищевказаного Закону, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов'язків на адміністративних посадах та інших виплат передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.07.2015 року становить - 10 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2016 року - 11 мінімальних заробітних плат, крім того, згідно ч. 2 вказаної норми Закону прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років понад 20 років у розмірі 30 відсотків посадового окладу. Таким чином, позивачем була недоотримана заробітна плата у розмірі 1138196,75 грн. На думку позивача, така помилка виникла у звязку з невірним застосуванням відповідачем закону, зокрема, грубим порушенням та ігноруванням ч.3 ст.43 Конституції України, оскільки для нарахуванням та виплати заробітної плати працівникам прокуратури застосовувались посадові оклади, які значно нижчі від посадових окладів, встановлених ст.81 ЗУ «Про прокуратуру».

Представник відповідача проти позову заперечувала та просила суд відмовити в його задоволенні, надала до суду письмові пояснення (а.с.60-62), вмотивовані тим, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період, відповідно до ст.90 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII. Так, згідно п.9 Прикінцевих положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п.11 Прикінцевих положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми положень ч.2 ст.33 та ст.81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, у зв'язку з чим наведені Закони, як спеціальні, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження КМУ визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівникам органів прокуратури. Також, відповідач зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ 6 «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п.26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення ст.81, пунктів 13, 14 розділу 13 «Перехідні положення» Закону №1697-VII застосовуються в порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Отже, враховуючи наведене та те, що у період з 01.07.2015 року по 01.09.2016 року КМУ зміни до постанови від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (окрім змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763), не внесено, а видатки на реалізацію положень ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» Законами України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачено, Прокуратура Одеської області не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати ОСОБА_1 у розмірах інших, ніж встановлено КМУ, а тому позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба, це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах Прокуратури України з 01.08.1995 року та звільнена з посади начальника управління представництва інтересів громадянина або держави у суді та з органів Прокуратури Наказом від 23.08.2016 року №2008к з 01.09.2016 року за власним бажанням відповідно до п.7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років (а.с.14-15з/б).

25.08.2016 року позивач звернулась до Прокурора Одеської області із заявою про нарахування та виплату заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 15.07.2015 року -з дати набрання чинності вказаного закону по 31.08.2016 року - останній день роботи в органах Прокуратури (а.с.21).

Листом від 30.08.2016 року № 18-35вих.-16 Прокуратурою Одеської області відмовлено позивачу у виплаті вищезазначених коштів з посиланням на відсутність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, оскільки позивачу було розраховано та виплачено заробітну плату відповідно до Постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763), а видатки, пов'язані з реалізацією наведеної постанови здійснюються в межах асигнувань, передбачених у Державному бюджеті України, виходячи з наявних фінансових ресурсів (а.с. 22-23).

Не погоджуючись з наведеними діями відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 року по 01.09.2016 року заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», позивач звернулась до суду із даним позовом.

Згідно п.1-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (надалі - Закон України №1697), який набрав чинності 15.07.2015, до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Норма ч.9 ст. 81 Закону № 1697 передбачає, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналогічні положення закріплено також ст. 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.2 п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п.11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Вказані положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не були визнані неконституційними у встановленому порядку та є чинними.

Посадовий оклад позивача встановлений у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (з наступними змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року №763 "Про внесення змін до постанови КМ України від 31.05.2012 року №505 "), якою визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури і з нього обчислено надбавки та проведено розрахунок при звільненні. Вказане не заперечувалось сторонами у письмових поясненнях.

Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, відсутні правові підстави для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на оплату праці прокурорів місцевих прокуратур у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ яким розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26 згідно з яким статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої, статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Розміри соціальних виплат залежать від економічних чинників, на що вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, судвважає, що у період з 01.07.20115 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року виплата заробітної плати позивачу правомірно здійснена в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно статті 89 Закону №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до статті 90 Закону №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно з п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", норми і положення ч.2 ст.33, ст.81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Підпунктом 1 пункту 13 Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Враховуючи те, що КМ України зазначеної норми не виконано, прокуратура Одеської області не могла самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти на користь позивача, а відтак з зазначеного випливає, що реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" №505 від 31.05.2012 року та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік».

Отже, вищезазначене підтверджує те, що Прокуратурою Одеської області не допущено порушень законодавства при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 заробітної плати за спірний період, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність державного органу, органу місцевого самоврядування повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, проаналізувавши норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2,4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254, 256 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 1138196,75 грн. - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин