Справа № 2а-1919/11
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року м. Київ К/9991/80593/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області на постанову Олевського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області про перерахунок пенсії,

встановила:

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області (далі - Управління), в якому просив визнати дії Управління щодо недонарахування та недовиплати позивачу коштів, передбачених статтями 39, 51 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) неправомірними; зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату ОСОБА_2 доплати до пенсії як особі, яка проживає на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ, встановивши її на рівні однієї мінімальної заробітної плати, визначеної законодавством за період з 01 лютого 2011 року по 18 червня 2011 року; зобов'язати відповідача провести перерахунок додаткової пенсії позивачу згідно з частиною 3 статті 51 та частини 3 статті 67 Закону № 796-ХІІ з розрахунку 15 % від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 лютого 2011 року по 18 червня 2011 року.

Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2012 року, позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні, проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, а також є потерпілим від катастрофи на Чорнобильській АЕС 4-ї категорії, що підтверджується посвідченням.

Статтею 39 Закону № 796-ХІІ передбачено, що пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищуються у розмірі, зокрема, в зоні посиленого радіоекологічного контролю - 1 мінімальна заробітна плата.

Відповідно до статті 51 вказаного Закону особам, віднесеним до категорії 4, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком.

Відповідач виплачував ОСОБА_2 доплату до пенсії та додаткову пенсію, в розмірах, які, на думку позивача, є значно нижчими, ніж це передбачено статтями 39, 51 Закону № 796-ХІІ, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з даним позов.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств та відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій, тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

При цьому, визначаючи базову величину, з якої розраховується сума допомоги згідно зі статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 01 липня 1992 року № 2532-ХІІ, у редакції Закону України від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР) відповідач має керуватися розміром мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлюється законом про Державний бюджет України на відповідний рік, а не сумою, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Базовою величиною, з якої розраховується сума додаткової пенсії згідно статті 51 Закону № 796-ХІІ є розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Виходячи із засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні спору суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що при нарахуванні та виплаті доплати до пенсії та додаткової пенсії застосуванню підлягають саме статті 39, 51 Закону № 796-ХІІ, а не постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та від 28 травня 2008 року № 530.

Таким чином, позивач відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ, як непрацюючий пенсіонер має право на отримання доплати до пенсії у розмірі 1 мінімальної заробітної плати та відповідно до статті 51 цього ж Закону - додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. Постанову Олевського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2012 року необхідно залишити без змін, оскільки вони є законними і обґрунтованими та ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області залишити без задоволення, а постанову Олевського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області про перерахунок пенсії - без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Заїка М.М.

судді: Загородній А.Ф.

Кобилянський М.Г.