Справа № 743/1419/16-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/1419/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 на ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2016 року за наслідком розгляду клопотання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 про примусове видворення за межі України,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2016 року клопотання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області задоволено частково, ухвалено затримати громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку, передбаченому ч.2 ст.183-7 КАС України, з поміщенням останнього до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України до 21 січня 2017 року. В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції з мотивів порушення вимог процесуального законодавства та порушення прав відповідача та ухвалити нову ухвалу з обранням менш суворого заходу, а саме видачу на поруки або заставу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції у відповідності до ч.1 ст.195 КАС України в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2016 року Ніжинським МВ УДМС України в Чернігівській області виявлено громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який до 25 листопада 2015 року легально перебував на території Україні, та після цієї дати не отримував посвідки про тимчасове його проживання на території України в органах Державної міграційної служби.

27 липня 2016 року відповідач звертався до органів Національної поліції з підстав втрати паспорта громадянина Республіки Ірак.

16 серпня 2016 року уповноваженою особою ДМС України складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ №021881 відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 про те, що останній порушив правила перебування іноземців на території України, тобто не виїхав з України після закінчення терміну перебування з 26 листопада 2015 року та проживає без документів, паспорта громадянина Республіки Ірак, який втратив 17 липня 2016 року, що є порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Уповноваженою особою ДМС України винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ №021885, якою відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП накладено на відповідача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн., що був сплачений у добровільному порядку.

16 серпня 2016 року Ніжинським МВ УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення №13 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово повернути за межі України громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано його покинути територію України у термін до 12 вересня 2016 року, яке відповідач в установлений строк не виконав.

21 листопада 2016 року посадовою особою УДМС України в Чернігівській області складено протокол ПР №МЧГ021885 про адміністративне затримання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та прийнято рішення про поміщення відповідача в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України (с.Розсудів Ріпкинського району), для підготовки матеріалів про примусове видворення.

24 листопада 2016 року УДМС в Чернігівській області разом з позовом подало клопотання про затримання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи клопотання позивача, дійшов висновку, що з огляду на відсутність можливості застосування менш жорстких заходів (порука та застава) слід застосувати найбільш суворий захід, передбачений ч.2 ст.183-7 КАС України, як затримання з поміщенням останнього до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України до 21 січня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 183-7 КАС України визначено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства, відповідно до ч.2 якої у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Не можуть застосовуватися взяття на поруки та застава до іноземців та осіб без громадянства, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та/або вчинення терористичної діяльності.

Як передбачено ч.3 ст.183-7 КАС України суд під час застосування застави та взяття на поруки письмово роз'яснює іноземцю або особі без громадянства покладені на нього обов'язки: 1) прибувати до визначеної службової особи з установленою судом періодичністю; 2) не відлучатися з населеного пункту, в якому іноземець або особа без громадянства тимчасово перебуває, без дозволу визначеної службової особи; 3) невідкладно повідомляти визначену службову особу про зміну свого місця проживання.

Отже, законодавець передбачає наявність визначеної в клопотанні, а не встановленої судом, службової особи, до якої іноземець буде прибувати з установленою судом періодичністю, без дозволу якої іноземець не буде відлучатися з населеного пункту, в якому тимчасово перебуває, яку іноземець буде повідомляти невідкладно про зміну місця проживання.

В силу ч.4 ст.183-7 КАС України взяття на поруки полягає у наданні уповноваженими особами підприємств, установ чи організацій, які суд вважає такими, що заслуговують на особливу довіру (поручителями), письмового зобов'язання про те, що вони поручаються за виконання іноземцем або особою без громадянства покладених на нього обов'язків відповідно до частини третьої цієї статті і зобов'язуються за потреби доставити його до суду чи органу (підрозділу), який подав позов.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні зобов'язання уповноважених осіб підприємств, установ чи організацій щодо поручительства за відповідача, жодних звернень, заяв, подань до суду не надавалось, що свідчить про їх відсутність та неможливість суду застосувати таке рішення.

Частиною 5 ст.183-7 КАС України передбачено, що внесення застави полягає у внесенні іноземцем, особою без громадянства або іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір застави визначається судом з урахуванням майнового та сімейного стану іноземця або особи без громадянства у межах від п'ятдесяти до ста розмірів мінімальної заробітної плати та вноситься на рахунок протягом п'яти робочих днів з дня прийняття судом рішення про внесення застави. До цього моменту за рішенням суду особа утримується у спеціально обладнаному для цих цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону чи органу Служби безпеки України, який її затримав, або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та звільняється з нього у день надання позивачу підтвердних документів про внесення застави.

Представником відповідача наголошувалось, що останній є забезпеченою особою та може внести заставу, однак, жодних належних та допустимих доказів щодо можливості відповідача внести заставу в розмірі, визначеному ч.5 ст.183-7 КАС України, суду не надано.

Відповідно до ч.7 ст.183-7 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Разом з тим, ч.2 ст.101 КАС України передбачено, що процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками.

З аналізу наведених норм вбачається право суду при вирішенні питання про затримання іноземця або особи без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства визначати строк такого затримання днями за умови, що даний строк не буде перевищувати шести місяців.

З урахуванням відсутності у відповідача документа, що дає право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області від 16 серпня 2016 року №13 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким зобов'язано відповідача покинути територію України у термін до 12 вересня 2016 року, що в свою чергу свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також враховуючи подане представником позивача клопотання, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для прийняття рішення, яким затримано відповідача з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У підпункті «f» п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції»(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на відсутність у відповідача документа, що дає право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області від 16 серпня 2016 року №13 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким зобов'язано відповідача покинути територію України у термін до 12 вересня 2016 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, колегія суддів дійшла висновку, що подане клопотання є обґрунтованим, а захід застосований у відповідності до вимог законодавства та є співрозмірним.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, ухвала прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.183-7, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 08 грудня 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Мельничук В.П.

Лічевецький І.О.