Справа № 818/841/16
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 р.Справа № 818/841/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Сіренко О.І. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника відповідача Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2016р. по справі № 818/841/16

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

третя особа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 323-16 та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначену постанову суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального прав. Вказує, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесіди перевірялася поверхово та не об'єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася. Вважає, що судом не враховано посилання позивача на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у своїй країні Іраку через зміну релігії з ісламу на християнство. Таким чином, оскільки підставами для залишення Україні є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач відповідає передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умовам для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог ст.195 КАС України та керуючись ч.1 ст.41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Насирія, Ті-Кар, є громадянином Іраку, араб за національністю.

23.11.2010 року прибув на територію України легально, за навчальною візою повітряним транспортом за маршрутом Ірак (м. Наджаф) - Сирія (Дамаск) - Туреччина (Стамбул) - Україна (пункт пропуску Бориспіль) по дійсному паспорту громадянина Республіки Ірак НОМЕР_1, з метою вступу на підготовчий факультет Сумського державного університету. Під час навчання позивач познайомився з молодими людьми, які проповідували вчення Свідків Ієгови, почав вивчати релігійну літературу, відвідувати зібрання Свідків Ієгови та вирішив стати послідовником цього релігійного напрямку, відмовившись від ісламу.

Після цього, позивач 21.03.2011 року звернувся до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про визнання біженцем відповідно до Закону України "Про біженців". Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 573-11 від 31.10.2011 року йому було відмовлено у визнанні біженцем.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до суду, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 травня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Апеляційною та касаційною інстанцією рішення суду першої інстанції було залишено без змін (а.с. 150-167).

30 березня 2015 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за якою також було прийняте рішення про відмову в наданні такого статусу. Позивач оскаржив дане рішення до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року, позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року № 690-15 та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому в постанові суд зазначив, що відповідачем не була надана повна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Іраку, відсутня перевірка щодо відношення до християн безпосередньо в провінції Ті-Кар. Відповідно, позиція Управління ДМС у Сумській області про те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, є не доведеною (а.с. 168-172).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду, Державна міграційна служба України повторно розглянула заяву позивача та додатково вивчила інформацію по країні походження та відношення до християн безпосередньо в провінції Ті-Кар, про що свідчить висновок від 25.05.2016 року, а також інформація по країні походження Ірак (а.с. 102-106, 118-126). Однак, рішенням від 17.06.2016 року № 323-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням від 08.07.2016 року № 16 (а.с. 14).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 визначено що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Як встановлено частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до органів Державної міграційної служби України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу матеріальних норм національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону №3671 та беручи до уваги положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Між тим, судова колегія зазначає, що доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону № 3671, не було позивачем надано при розгляді УДМСУ в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, таких доказів не надано також ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано відповідачу також і доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що звертаючись із заявою про надання статусу біженця позивач зазначив про свої побоювання повернутися до країни походження Ірак, оскільки він зрікся ісламу та став православним християнином, за що родичі можуть вбити його. Погрози надходили від батька по телефону та синів рідного дядька у переписці в соціальній мережі Facebook. Проте доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач суду не надав.

Як вбачається зі змісту вказаної заяви, позивач або його сім'я не є членами політичних, релігійних або громадських організацій, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, адміністративних заходів (арешт тощо) до нього не застосовувалось, до кримінальної відповідальності позивач не притягувався.

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, позивач не тікав із Іраку від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання на території України.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками в країні громадянської належності, а необхідні для тимчасової легалізації.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обставини, наведені позивачем при зверненні до УДМСУ в Сумській області, не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб'єктивні, це вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Так, згідно інформації з країни походження в Іракському Курдистані є всі умови для проживання християн: "Эрбиль. Центр иракского христианства. Нынешнее население города состоит из мусульман-сунпитов, христиан, какай и езидов. Кроме курдов в Эрбиле проживают туркмены и арабы. Местные христиане живут компактно в деревнях и в некоторых районах Иракского Курдистана, таких как Акра, Смели, Шаклава, Сарсанг, Амидии и др. В Эрбиле районом их компактного проживания стала Анкета. Большинство христиан Иракского Курдистана являются прихожанами Халдейской католической церкви.

Представители христианской интеллигенции работают в Эрбиле преподавателями, врачами, генеральными директорами, заведующими кафедрами в университетах и т.д. Среди них даже есть министр в курдском правительстве, 5 членов парламента. На территории Курдистана функционируют специальные школы для христиан, есть каналы спутникового телевидения, христианские газеты и журналы; свои спортивные клубы, бары и рестораны. Иракский Курдистан принял собственную конституцию, 19-я глава которой запрещает преследование за религиозные убеждения".

А отже, на території Іраку існують безпечні для проживання християн території.

Крім того, з матеріалів співбесіди вбачається, що у позивача в Іраку були знайомі християни, він навчався разом з християнами, навідувався з другом до католицької церкви та працював з християнами в лікарні, але через це ніяких погроз переслідувань з боку рідних або інших мусульман не зазнавав. Заявник ніколи не був членом жодної релігійної, військової громадської організації, утисків на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань не зазнавав.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Іраку через реальну небезпеку переслідувань або жорстокого поводження за ознакою його релігійної приналежності.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження заявника, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Положеннями абзацу 4 та абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Даючи правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам та обставинам вказаної справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за наведених позивачем підстав, за якими він покинув країну постійного проживання, органи міграційної служби цілком обґрунтовано дійшли висновку про те, що заявник не заслуговує довіри, в зв'язку з певними протиріччями в його показаннях. Тобто, при перевірці об'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Отже, при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що факт загрози життю позивача, його безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача не склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи. Отже, оскаржуване рішення є правомірним, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи позивача про неврахування органом міграційної служби ситуації у країні походження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, що містяться в його особовій справі. Вказані докази засвідчують, що органом міграційної служби було перевірено та надана відповідна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Іраку, і лише в сукупності з іншими обставинами особової справи, в тому числі за результатами проведених співбесід, через те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, відповідачем зроблено висновок про добровільне залишення ним своєї країни та вибір кращої країни для проживання.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на прийняте колегією суддів рішення.

Таким чином, постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2016р. по справі № 818/841/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін О.А.
Судді(підпис) (підпис) Сіренко О.І. Любчич Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 05.12.2016 р.