Справа № 522/18072/16-а
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 р.м.ОдесаСправа № 522/18072/16-а

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Ільченко Н.А.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Коваля М.П.,

- Ступакової І.Г.,

при секретарі судового засідання - Макогон С.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

перекладача ОСОБА_2,

представника відповідача Єднакова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 14 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення,

В С Т А Н О В И Л А :

26.09.2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Приморського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення від 13.09.2016р. № 82., зазначаючи, що таке рішення було прийнято в порушення ч.1 ст.31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Позивач вказує, що він є громадянином Афганістану та прибув до України у пошуках захисту. У разі його повернення до Афганістану йому загрожує небезпека, внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту. Крім того, існує ризик застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того, існує загроза життю та свободі за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Позивач зазначає, що офіційно звертався до органів міграційної служби з заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року №125-15, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було оскаржене у судовому порядку, але позов залишено без задоволення. У зв'язку з подальшим погіршенням безпекової ситуації в Афганістані позивач 13.09.2016 року повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні. Однак, заяву прийнято не було та направлено позивача до представника Приморського РВ у м.Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що законних підстав для перебування на території України, а також законного джерела існування у позивача немає. Про те, що знаходиться на території України нелегально, позивачу відомо. Враховуючи законність рішення про примусове повернення до країни походження відносно позивача від 13.09.2016 року, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14 листопада 2016 року у позові відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач прибув до України у наприкінці 2010 року з Російської Федерації нелегально, будучі неповнолітнім, приїхав з метою отримання статусу біженця.

Вперше з офіційною заявою до міграційної служби про надання статусу біженця позивач звернувся 04.11.2010р. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23.03.2011р. № 313-11 відповідачу відмовлено у наданні статусу біженця. Позивач оскаржив дане рішення до суду та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012р. позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення від 23.03.2011р. № 313-11 та зобов'язано міграційний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу біженця (справа № 2а/1570/5146/2011).

Вдруге позивач звернувся до ДМС 26.12.2012 року як неповнолітня особа, на підтвердження даної обставини надав копією свідоцтва про народження. Позивача було направлено на проведення медичної експертизи, за результатами якої було встановлено, що позивачу може бути 18 років. Під час повторного звернення позивачем повідомлено про інші причини виїзду з Афганістану, а саме про можливість його рекрутування до збройних угрупувань представників радикального руху «Талібан». Встановивши відсутність будь-яких доказів зазначеного разом із відсутністю переслідувань позивача на Батьківщині рішенням ДМС від 27.12.2013 року №712-13 позивачу було відмовлено у надані статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення позивач у судовому порядку не оскаржував.

01.04.2014 року позивач втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з ново виявленими обставинами, надавши до управління листи з погрозами з боку представників радикального руху «Талібан». За результатами розгляду особової справи позивача, Головне управління дійшло до висновку за доцільність відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Рішенням ДМС України від 27.02.2015р. № 125-15 ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

Позивач оскаржив вказане рішення ДМС України до суду, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року (справа № 815/2468/15), залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с.59-66,45).

З 10.12.2015 року проживає на території України, порушуючи законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

13.09.2016 року відносно позивача Приморським РВ м.Одеси ГУ ДМС України в Одеській області за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП, що виразилося в порушенні правил тимчасового перебування іноземців в Україні, а саме, за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою Приморського РВ м.Одеси ГУ ДМС України в Одеській області від 13.09.2016 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який 13.09.2016 року сплачений позивачем.

Після визнання позивачем правопорушення та сплати штрафу по відношенню до нього Приморським районним відділом у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 13 вересня 2016 року винесено рішення №82 про примусове повернення громадянина Афганістану - ОСОБА_1, в примусовому порядку його зобов'язано покинути територію України у термін до 02 жовтня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з порушення позивачем правового статусу іноземця, яке виразилось в ухиленні від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, та відповідності оскаржуваного рішення відповідача вимогам ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VI визначає законні підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, серед яких є отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до статті 6 Закону № 3773-VI іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом (ст.7 Закону № 3773-VI).

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, яки потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні.

Частина 5 цієї ж статті передбачає продовження міграційним органом строк дії довідки в разі продовження строку оформлення документів.

Відповідно до ч.13 ст.10 Закону № 3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує рішення про відмову у визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За обставинами справи позивачу у зв'язку із зверненням до міграційної служби за захистом видана відповідна посвідка, яка мала строк дії до завершення строку оскарження рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем.

Оскільки судове оскарження вказаного рішення ДМС України тривало до 12 листопада 2015р. - часу прийняття апеляційним судом постанови про залишення без змін постанови суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1, то після вказаного строку перебування позивача на території України є незаконним.

Саме вказані обставини стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП. Позивач визнав свою вину та виконав адміністративне стягнення.

Згідно з ч.1 ст.25 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до ст.26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Факт порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства підтверджується постановою Приморського РВ м.Одеси ГУ ДМС України в Одеській області від 13.09.2016 року про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за порушення ч.1 ст.203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в України).

Доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції неможливості повернення позивача до країни походження, судова колегія вважає такими, що не спростовують висновків суду.

Дійсно, відповідно до ч.1 ст.31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Разом з тим, в ході розгляду справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 27.02.2015р. № 125-15 про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні (справа № 815/2468/15) судами встановлено, що надана позивачем інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте вказане не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з заявою.

Судом також зазначено, що позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При розгляді справи судом також спростовані доводи позивача щодо неможливості повернення до країни походження внаслідок неможливості внутрішнього переміщення, враховуючи що родина позивача переїхала тимчасово з провінції Кундуз до м. Кабул, тобто здійснила внутрішнє переміщення, де перебуває у безпеці і їм нічого не загрожує.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України вищезазначені обставини звільнені від подальшого доказування. При цьому судова колегія враховує, що надана позивачем інформація по країні походження за 2016 рік щодо погіршення криміногенної ситуації в Афганістані, зокрема у провінції Кундуз, не підтверджується УВКБ ООН. Наявне у справі керівництво УВКБ ООН по оцінці потреби в міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з Афганістану за квітень 2016р. не підтверджує неможливість повернення позивача до країни походження.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції, що рішення відповідача про примусове повернення ОСОБА_1 прийнято відповідачем у спосіб, на підставі закону та в межах наданих повноважень.

Зазначаючи про повноважність Приморського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області на прийняття рішення щодо примусового повернення іноземця, судова колегія враховує, що відповідно до пп.9 п.4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 405/2011, Державна міграційна служба України приймає рішення про скорочення строку перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, видворення, у тому числі у примусовому порядку, іноземців та осіб без громадянства з України, заборону в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з пунктом 7 цього Положення Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Отже, Положення про Державну міграційну службу України прямо передбачає можливість надання територіальним органам та підрозділам Державної міграційної служби України передбачених Положенням повноважень.

Пунктом 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 563, встановлено, що завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Тому надання територіальним органам та підрозділам Державної міграційної служби України права прийняття рішення про примусове повернення іноземців узгоджується з положеннями частини першої статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", частини першої статті 1835 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказані обставини також свідчать, що відповідачами у справах про оскарження рішення про примусове повернення за межі України може бути як Державна міграційна служба України безпосередньо, так і її територіальні органи чи підрозділи.

Суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,200,205,206,254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м.Одеси від 14 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: М.П.Коваль

Суддя: І.Г.Ступакова