Справа № 820/1665/16
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду Уханенка С.А. стосовно ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 р.
29 листопада 2016 року Справа № 820/1665/16
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року - залишено без змін.
Вказана ухвала була прийнята більшістю голосів складу суду, проте я не можу погодитися з прийнятим у справі рішенням та вважаю за доцільне відповідно до положень ст. 25 КАС України висловити окрему думку у цій справі.
Так предметом спору у цій справі є ненарахування та невиплата позивачці заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).
Обставини цієї справи свідчать, що спірні відносини стосуються двох періодів: з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року та з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року.
Ухвалюючи рішення за результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів будувала своє рішення на правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16.
Правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлені правові позиції у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16 ідентичні з правовідносинами у цій справі.
Отже, висловлення окремої думки у цій справі безумовно потребує мотивування відступу від правової позиції Верховного Суду України.
Так, Верховний Суд України ґрунтував свою позицію на положеннях Законів України «Про державну службу» та «Про оплату праці», відповідно до яких умови оплати праці державних службовців, її розміри визначаються Кабінетом Міністрів України.
Проте, положення Законів України, на яких ґрунтувався ВСУ діяли на час прийняття рішення у наступних редакціях: Закон України «Про оплату праці» в редакції від 07.07.2010 року, а Закон України «Про державну службу» ч. 7 ст. 33 від 24.03.1995 року, а ч. 8 ст. 33 від 22.03.1996 року.
Частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» в редакції від 07.07.2010 року, передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Законом України «Про державну службу» (ч.7 ст.33 в редакції від 24.03.1995 року) встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Одночасно, ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів визначається законом і не може бути меншим, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.
Таким чином, на 07.07.2010 року склалася ситуація, відповідно до якої існували три однопредметних нормативних акта, які по різному визначали порядок та розміри оплати працівників апарату суду.
Тому, вирішення цієї колізії полягає у визначені спеціального закону у цих правовідносинах.
Так, згідно Закону України «Про оплату праці» він є загальним нормативним актом, що визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Тобто, цей Закон визначає загальні положення, яких повинен дотримуватися роботодавець визначаючи порядок та розміри оплати праці, незалежно від форм власності організації роботодавця.
В той же час, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, як і Закон України «Про державну службу» регулюють питання порядку та розмірів оплати праці окремих категорій працівників, що знаходяться на державній службі, але Закон України «Про державну службу» більш ранньої редакції, що відповідно надає перевагу у застосуванні Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Враховуючи, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року визначаючи мінімальні розміри заробітної плати виходив із забезпечення конституційної гарантії незалежності судів, діяльність яких без працівників апарату є неможливою, приходжу до висновку, що цей Закон є спеціальним по відношенню до Закону України «Про оплату праці».
За таких обставин, законом, що підлягає застосуванню для визначення розміру заробітної плати працівника апарату суду є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, тому і розмір заробітної плати повинен визначатися законом, а не постановою Кабінету Міністрів України.
Водночас, першим законом, який визначив розмір заробітної плати працівників апарату суду став Закон України «Про прокуратуру» № 1697, прийнятий 14.10.2014 року, пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою оклад працівників апарату суду склав 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Цей Закон набув чинності з 26.10.2014 року.
Підпунктом 2 п. 13 розділу XIII Перехідних положень Закону № 1697 від 14.10.2014 року, на Кабінет Міністрів України покладався обов'язок у двомісячний строк внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність з цим Законом, у тому числі з метою: забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Неможливо залишити без уваги і положення ст. 27 Бюджетного кодексу України, відповідно до ч. 3 якої Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим, крім передбаченого Законом України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку".
Оскільки Закон № 1697 від 14.10.2014 року в частині змін до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є безумовно законом, що збільшує витрати бюджету, то з огляду на вказані положення ст. 27 Бюджетного кодексу України та не прийняття змін до Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» положення ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 14.10.2014 року підлягають застосуванню лише з 01.01.2015 року.
З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік", яким встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Проте, ці Закони були прийняті усупереч Бюджетному кодексу України, оскільки відповідно до п. 1, 10 ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджет це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду; бюджетний процес це регламентований бюджетним законодавством процес складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання, а також контролю за дотриманням бюджетного законодавства.
Тобто, закон про Державний бюджет України на відповідний рік, це нормативний акт, який лише встановлює доходи та видатки держави на загальносуспільні потреби
Конституційний Суд України неодноразово у своїх рішеннях визначаючи неконституційність законів України про Державний бюджет України на відповідний рік підкреслював, що Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин (рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп).
Аналогічної правової позиції дотримувався і Верховний Суд України у своїх правових висновках, висловлених в постанові від 30 січня 2013 року у справі за № 6-142цс12.
Таким чином, Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не підлягають застосуванню до спірних відносин, а відповідно заробітна плата працівників апаратів судів повинна становити розмір визначений статтею 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 14.10.2014 року.
З 29 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12.02.2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", яким Закон України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції та положення абзацу другого частини першої статті 147 якого встановлюють аналогічний розмір заробітної плати працівників апаратів судів, що і положення статті 144 цього ж Закону в попередній редакції.
Тому, з огляду на висновки щодо застосовності Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» із наступними змінами, заробітна плата працівників апаратів судів повинна становити розмір визначений статтею 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 28.03.2015 року.
Проте, Верховний Суд України, зробивши акцент на невиконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов'язку щодо врегулювання умов та розмірів оплати праці та відповідно відсутність у ДСА України правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату судів поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено КМУ віддав перевагу нормам права, що продовжували регулювати спірні відносини, а саме постанові КМУ 268 у редакції від 12.05.2007 року, а не нормам Закону, у відповідних редакціях, що мав вищу юридичну силу.
Також слід зазначити, що Верховний Суд України не врахував положень ст. 8 КАС України щодо застосування принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Щодо права, на захист якого звернувся позивач, то воно стосується права на заробітну плату, яка згідно практики ЄСПЛ охоплюється ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
«В той же час, національні суди проігнорували положення ст. 28 Закону України «Про бюджетну систему України», яке забороняло вносити зміни до законодавства Законом про Державний бюджет України, спочатку зміни слід було внести до відповідних законів.
Також ЄСПЛ повторив свої висновки, зроблені в інших справах та зазначив на неприйняття аргументу Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань.
Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі.»
Застосовуючи вказані висновки Суду до цієї справи слід зазначити, що з 01.01.2015 року норми статей 144 та 147 Законів України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 14.10.2014 року та від 28.03.2015 року відповідно були чіткими та встановлювали розмір заробітної плати працівників апарату суду, який не потребував будь-якої деталізації з боку Кабінету Міністрів України.
Обмеження, встановлені Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» із змінами для визначених Законами України «Про судоустрій та статус суддів» розмірів посадових окладів та делегування Кабінету Міністрів України права на встановлення розміру посадових окладів працівників апарату суду слід розцінювати як втручання у права позивачки, які не ґрунтуються на Законі.
За таких обставин приходжу до висновку про порушення права позивачки на отримання заробітної плати, оклад якої був визначений статтею 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 14.10.2014 року в період з 01.01.2015 року по 28.03.2015 року включно, та статтею 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 28.03.2015 року в період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно.
Суддя С.А. Уханенко