Справа № 807/526/16
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2016 рокум. Ужгород№ 807/526/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Скраль Т.В. , суддів Гаврилко С.Є., Рейті С.І.,

при секретарі Cтенавській А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

перекладача: ОСОБА_3,

відповідача: Державна міграційна служба України - представник - Радь С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2016 року, позивач - ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), яким просив суд: 1) скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.4, 5).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач 31 березня 2016 року отримав повідомлення Головного управління ДМС України в Закарпатській області за № 5.2/12 від 30 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У повідомленні було зазначено, що позивачу відмовлено визнанні біженцем, оскільки відсутні для цього умови зазначені в п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Підставою зазначено рішення Державної міграційної служби України від 12 березня 2016 року за № 151-16. Позивач таке рішення вважав безпідставним, необґрунтованим та незаконним і тому на підставі ст.1, 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пунктів 5.1 е), 6.1, 6.2 "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" затвердженого наказом МВС України від 07.09.2011 року за № 649, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні позивача та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та письмових пояснень до позовної заяви (а.с.4, 5, 112-120).

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог з мотивів наведених у письмових запереченнях проти позову та просив відмовити в задоволенні останнього повністю (а.с.19-24).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши з цього приводу пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

10 листопада 2015 року, позивач звернувся із заявою № 101 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначив, що не має своєї держави. Його проблема полягає в зміні релігії, оскільки змінив іслам на християнство. В його країні багато безчоловічності. Хоче жити спокійно разом з дружиною , яка зараз вагітна.

12 березня 2016 року, Державною міграційною службою України за результатами розгляду справи ОСОБА_1 прийнято рішення із врахуванням висновку Головного управління ДМС у Закарпатській області прийнято рішення № 151-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_1 (а.с.58-69, 70).

30 березня 2016 року, Головне управління ДМС в Закарпатській області повідомила позивача, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмолено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причина відмови: відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як осіб, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 частини першої статті цього закону відсутні.

Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугує Рішення Державної міграційної служби України №151-16, від 12 березня 2016 року .

Такі дії відповідача, визначені ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою передбачено, що у разі якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 цього Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як слідує із змісту адміністративного позову, позивач стверджує, що не бажає повертатися до Лівану, оскільки у разі повернення його до країни походження, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через відсутність безпеки та захисту збоку органів державної влади. Позивач, палестинський біженець в Лівані. Мав нелегальні ресторани. Змінив релігію ісламу на християнство, прийнявши хрещення. Одружився на мусульманці. під час реєстрації шлюбу вказав неправдиву інформацію, що є мусульманином, оскільки інакше б шлюб не зареєстрували. Переслідувався колишнім чоловіком дружини і її сім'єю, за те, що збезчестив честь сім'ї і винен в тому, що через нього його дружина перестала практикувати релігію ісламу. Дружина позивача була заміжня і мала дітей від першого шлюбу. Колишній чоловік піддавав її домашньому насильству і після розлучення не хотів її відпускати, а хотів, щоб вона обслуговувала його, його нову дружину і дітей. Він дізнався про зречення позивача, а тому зазнав неодноразових побоїв від останнього.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 листопада 2015 року, із позивачем була проведена співбесіда, з якої слідує, що ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, сповідує християнство, римо-католик, араб за національністю, одружений. ОСОБА_1 народився в таборі палестинських біженців Сабра і Шатіла в Бейруті, Ліван. Мати заявника та п'ятеро дітей від першого шлюбу залишилися в Лівані., ( а.с.32-37). ОСОБА_1 стверджує, що має середню освіту, яку здобув у школі, яка фінансувалася БАПОР (Близькосхідне агентство ООН для допомоги палестинським біженцям і організації робіт) в Лівані. З 1997 року поєднував роботу з навчанням перукарській справі у перукарні в таборі палестинських біженців Сабра і Шатіла. Протягом семи років працював перукарем. З 2006 року став працювати у ресторані "Ель-Гані" спочатку був учнем протягом трьох років у шеф-повара ресторану. У 2010 році позивач відкрив свій власний ресторан "Біг Бос" у м. Сайда, де пропрацював до виїзду з Лівану у 2015 році. Позивач нелегально у вересні 2015 року виїхав разом з дружиною ОСОБА_4 з Лівану водним транспортом до Туреччини у трюмі вантажного корабля з порту Тріполі (Ліван). У порту Туреччини, назви якого заявник не знає, тому що не виходив на берег, їх перемістили до трюму корабля, який їхав до Греції. У Греції, вони вийшли в порту, назви якого не знає, і автомобільним транспортом вирушили в напрямку Македонії, а далі Сербії. Протягом трьох тижнів заявник знаходився в Європі, однак, кордон Сербії з Угорщиною був закритий, тому їх знов повернули до моря, звідки вони дісталися порту Одеса (Україна). Після прибуття до порту міста Одеси, позивача разом з дружиною, тепер вже сухопутним шляхом, перевізник доставив до Угорщини, де вони були затримані 05 листопада 2015 року прикордонною поліцією Угорщини за незаконний перетин державного кордону України.

Отже, як встановлено судом, за результатами розгляду матеріалів справи позивача, що останній протягом тривалого часу (протягом трьох тижнів) знаходився у країнах Європи, зокрема Греції, Македонії, Сербії, Угорщини звідки знову повернувся до України. Після прибуття до Одеси сухопутним шляхом потрапив на територію Угорщини, де за статусом біженця не звертався. Оскільки, на запитання представника прикордонної поліції Угорщини, куди вони їхали, відповіли, що в Німеччину, після чого їх повернули в Україну 06 листопада 2015 року в ході прикордонно-представницької зустрічі (протокол про адміністративне затримання від 06 листопада 2015 року). Після поміщення ПТТ Мукачівського Прикордонного загону у Закарпатській області звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України Закарпатській області, (а.с. 45).

Згідно протоколу про адміністративне затримання, затриманий пояснив, що хотів потрапити в одну із країн Європи для кращого життя та працевлаштування. При цьому, позивач назвав себе ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, Палестина, м. Хейфа, (а.с.45)

Поряд з цим, з метою аналізу та перевірки достовірностей тверджень отриманих під час співбесід з вихідцями із Лівану, які звернулися за захистом в Україні, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області, відповідно до ч.3 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було направлено запит до Міністерства закордонних справ України від 02.02.2016 року (а.с.46).

Відповідач, на основі наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Ліван), зокрема: матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусі, Молдові та Україні, співбесід по уточненню викладених заявником фактів дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто катування, нелюдське чи таке що принижує гідність поводження чи покарання, Головним управлінням ДМС України 26 лютого 2016 року прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового ОСОБА_1, який підтримано Державною міграційною службою України рішенням від 12 березня 2016 року за № 151-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с.58-69, 70).

Відтак, з наданої позивачем інформації та здійсненої перевірки в межах визначених органом міграційної служби, суд вважає її достатньою, для встановлення відсутності загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а відтак обставини, на які посилається позивач є надуманими та необґрунтованими. Отже, ні відповідачем, ні під час розгляду справи судом не встановлено жодних відомостей, про те, позивач переслідувався через свою належність до християнства з боку держави Ліван. Заявник не був членом політичної, релігійної, військової чи громадської організації. Слід зазначити, що фактично, якщо й позивач зазнавав переслідування, то від фізичної особи, колишнього чоловіка його дружини, що не може свідчити про неможливість переміщення по Лівану, який умовно поділений на християнські чи мусульманські регіони. Крім того, перебуваючи в третій безпечній країні не скористався своїм правом щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки, головним критерієм для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань має бути перш за все з'ясована ДМС України, однак таких відомостей позивач не надав.

Щодо доводів сторони позивача, що у нього на території України ІНФОРМАЦІЯ_2 року дочка ОСОБА_6 ( а,с.121), то суд вважає потрібним зазначити що право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" до членів сім'ї іноземця або особи без громадянства - чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім'ї відповідно до права країни походження. З огляду на зазначене, на думку суду, на позивача розповсюджується положення статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", що надає йому право скористатися приписами такого Закону, однак не може свідчити про протиправність прийнятого рішення відносно нього Державною міграційною службою України.

Як зазначає ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби від 12 березня 2016 року аза № 151-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є таким, що прийнято обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, у межах та у спосіб, що передбачений законом та в ході розгляду справи судом не здобуто доказів які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог, колегія приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 17, 71, 86, 160, 163, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Головуюча суддя Т.В. Скраль

Судді С.Є. Гаврилко

С.І. Рейті