Справа № 826/4522/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

14 листопада 2016 року 11:25 № 826/4522/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар`янченко Д.А.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кобилянського О.В.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної діяльності, зміну підстави звільнення та стягнення вихідної допомоги, -
В С Т А Н О В И В:
З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної діяльності, зміну підстави звільнення та стягнення вихідної допомоги, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачем протиправно прийнято рішення щодо зміни правової підстави розірвання трудового договору, а відтак останнє підлягає скасуванню.

В позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправною діяльність військової частини НОМЕР_1 щодо зміни правової підстави розірвання трудового договору;

- зобов`язати військову частинку НОМЕР_1 змінити формулювання причини звільнення з п. 2 ст. 36 КЗпП України на п. 4 ст. 36 та ст. 39 КЗпП України;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виконати заходи, передбачені ст.ст. 44, 47, 116 КЗпП України;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача згідно з нормами статті 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

В ході судового розгляду даної справи позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених в письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши наявні та надані позивачем та представником відповідача документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що 10.02.2016 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив звільнити його з державної служби на підставі п. 4 ст. 36 та ст. 39 КЗпП України, оскільки після його поновлення з 22.09.2015 року на посаді головного спеціаліста державної служби 1 управління 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2015 року у справі №826/18044/14, до теперішнього часу посадові особи військової частини НОМЕР_1 чинять на ОСОБА_1 постійний тиск та порушують законодавство про працю.

26.02.2016 року за результатами розгляду вказаної заяви позивачу листом №222/7/278 повідомлено, що правових підстав для задоволення заяви від 10.02.2016 року немає.

В подальшому, 25.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо термінового видання наказу про його звільнення за п. 4 ст. 36, ст. 39 КЗпП України згідно з заявою ОСОБА_1 та здійснення співробітниками військової частини НОМЕР_1 заходів щодо цього, передбачених чинним законодавством.

За результатами розгляду даної заяви ОСОБА_1 листом №222/7/318 від 04.03.2016 року повідомлено, що його попередню заяву від 10.02.2016 року, яка надійшла на адресу військової частини НОМЕР_1 , опрацьовано в терміни, передбачені ст.17 Закону України «Про звернення громадян» і відповідь на порушені в заяві питання, у тому числі обґрунтування звільнення.

Незгода позивача із підставою звільнення зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2015 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про призначення його на посаду головного спеціаліста державної служби (за рахунок посади військовослужбовця старшого офіцера, штатно-посадова категорія «полковник», ВОС-0901002) Першого відділу Першої служби інформаційно-аналітичного управління департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення військової частини НОМЕР_1 до укомплектування її військовослужбовцем.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково - визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 серпня 2014 року №28; поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста державної служби управління департаменту Військової частини НОМЕР_1 ; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 33399,41 грн. (тридцять три тисячі триста дев`яносто дев`ять гривень сорок одна копійка); в іншій частині адміністративного позову відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2015 року змінено; викладено абзац другий резолютивної частини постанови в наступній редакції: Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2014 №28 в частині звільнення ОСОБА_1 . У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2015 року залишити без змін.

Позивач зазначає, що він не був проінструктований та йому не визначено робоче місце.

Водночас, відповідно до статті 29 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, проінструктувати працівника до початку роботи за укладеним трудовим договором.

Оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2015 у справі №826/18044/14 позивач поновлений на роботі у зв`язку з незаконним звільненням, то наявні підстави вважати, що трудові відносини з військовою частиною НОМЕР_1 не припинялися.

Наведене свідчить, що позивач був проінструктований, а робоче місце йому визначено ще до початку роботи, коли він був прийнятий на роботу військову частину НОМЕР_1 у 2003 році.

Щодо оформлення допуску до державної таємниці, то відповідно статті 22 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці надається органами Служби безпеки України. Згідно зі статтею 2 цього Закону перевірка громадян у зв`язку з їх допуском до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у строк до одного місяця.

За таких обставин, військова частина НОМЕР_1 не оформлює допуск до державної таємниці, а місячний строк його оформлення встановлений для Служби безпеки України.

При цьому, як повідомив відповідач, доступ до державної таємниці у військовій частині НОМЕР_1 позивачу наданий наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2016 №1ДСК на підставі заяви позивача.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач з 05.10.2015 по 30.12.2015 перебував у відпустці, що унеможливлювало його роботу з документами, які містять державну таємницю.

Надбавка за роботу в умовах режимних обмежень виплачуються у випадку, коли працівник працює з документами, що містять державну таємницю. Позивачу виплачувалась надбавка з місяця, у якому йому надано доступ та він почав працювати з документами, що містять державну таємницю.

Таким чином, твердження позивача про порушення його права на оплату працю є безпідставними.

Щорічні відпустки з 05.10.2015 до 04.11.2015 та з 16.11.2015 до 30.12.2015 надані позивачу наказами командира військової частинами НОМЕР_1 (по стройовій частині) на підставі його заяв у періоди, вказані у цих заявах, що в сукупності підтверджує доводи відповідача, що щорічні відпустки надані позивачу у зручний для нього період.

У зв`язку зі скороченням посади головного спеціаліста 1 управління 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 , наказом командира військо частини НОМЕР_1 від 18.12.2015 №50 позивач призначений на посаду головного спеціаліста за рахунок посади військовослужбовця старшого офіцера відділу служби 1 управління 4 департаменту військової частини НОМЕР_1 до призначення на цю посаду військовослужбовця, на підставі заяви самого позивача.

Зазначений наказ позивачем не оскаржувався, тому підстав стверджувати про його незаконність немає.

Позивач не погоджується з тим, що він призначений на посаду на строк, обчислюваний роками, місяцями, тижнями і днями, вказаний у статті 2411 КЗпП України.

Хоча стаття 2411 КЗпП України не допускає можливості обчислення строків шляхом зазначення на події або обставини, але це не впливає чинність статті 23 КЗпП України, що встановлює правило про інший спосіб обчислення строку трудового договору. Отже, це правило є спеціальним що статті 2411 КЗпП України, а тому - і таким, яке підлягає застосуванню при визначенні строку трудового договору.

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 постанова Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судах трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Позивач необґрунтовано посилається на порушення норм наказу Міністра оборони України від 24.12.2013 №902 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами», оскільки питання заміщення окремих військових посад у військовій частині НОМЕР_1 державними службовцями врегульовано Указом Президента України від 02.10.2013 №1138цт/2003.

Таким чином, призначення у військовій частині НОМЕР_1 цивільної особи за рахунок посади військовослужбовця до призначення на цю посаду військовослужбовця, враховуючи специфіку діяльності військової частини, є законним.

Хибним є твердження позивача про необхідність військовою частиною НОМЕР_1 у порядку, передбаченому статтею 492 КЗпП України, повідомлення працівника про звільнення за 2 місяці до призначення військовослужбовця на цю посаду.

Так, згідно з листом Державного центру зайнятості від 08.05.2008 №ДЦ-09-2782/0/6-08 під «вивільненням» працівника слід розуміти припинення трудового договору з ініціативи роботодавця на підставах, визначених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме: у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, у т. ч. ліквідацією, реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників.

Враховуючи, що позивача звільнено за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, а не за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, це не вважається вивільненням, а тому обов`язку у військової частини НОМЕР_1 персонально попереджати позивача про таке звільнення не пізніше ніж за два місяці немає.

Військовою частиною НОМЕР_1 не змінено підставу звільнення позивача самостійно, як зазначає позивач посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-120цс, оскільки про звільнення позивача у зв`язку з призначенням на його посаду військовослужбовця повідомлено 08.02.2016, що не заперечує сам позивач.

Інформація, викладена в заяві позивача про дострокове розірвання трудового договору через порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, не була підтверджена, тому підставою припинення трудового договору є закінчення строку.

Додатково суд звертає увагу, що у справі №6-120цс працівник працював за безстроковим трудовим договором та був звільнений з роботи на підставі його заяви, але з іншої причини.

За таких обставин, в даній справі, що розглядається, підставою звільнення була не заява працівника, а закінчення строку трудового договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач при зазначенні підстави звільнення ОСОБА_1 діяв на підставі та в межах наданих повноважень, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність звільнення позивача, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов