Справа № 802/1912/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

02 грудня 2016 р. Справа № 802/1912/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Макарової К.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача Дзюбенка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання позивача ОСОБА_4 про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі за його позовом до Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить скасувати постанову державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дзюбенка С.М. від 04.05.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн. у виконавчому провадженні № 50944401.

Одночасно з позовною заявою позивачем заявлене клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Клопотання обґрунтовується тим, що про факт прийняття оскаржуваної постанови позивачу стало відомо тільки 17.10.2016 року після ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження № 50944401. Відтак 25.10.2016 року, тобто у передбачений законом строк для оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, позивач звернувся зі скаргою до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, визначеному ст. 383 ЦПК України. Проте ухвалою судді цього суду від 04.11.2016 року у відкритті провадження у справі за такою скаргою було відмовлено та роз'яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав в порядку адміністративного судочинства. Отримавши вказану ухвалу, позивач невідкладно подав адміністративний позов до Вінницького окружного адміністративного суду.

У судовому засіданні представники позивача клопотання підтримали з викладених у ньому мотивів та додатково просять суд врахувати, що постанову ВП № 50944401 від 04.05.2016 року про стягнення виконавчого збору позивач не отримував, а про наявність відкритого виконавчого провадження взагалі дізнався лише в жовтні 2016 року, коли під час продажу нерухомого майна приватний нотаріус повідомив йому про наявність накладеного державним виконавцем арешту.

Представник відповідача щодо задоволення клопотання ОСОБА_4 заперечив, оскільки вважає, що про оскаржуване рішення позивачу було відомо значно раніше ніж він зазначає, щонайменше у вересні 2016 року, коли під час усної розмови він особисто повідомив позивача як про виконавче провадження, так і про постанову про стягнення виконавчого збору. Отже, позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оглянувши матеріалаи виконавчого провадження № 50944401 та заслухавши думки учасників процесу суд доходить висновку, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є поважними, а тому клопотання про його поновлення належить задовольнити.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, для оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби процесуальним законом передбачено певні особливості.

Зокрема, в силу положень ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 181 КАС України).

Предметом оскарження у цій справі є постанова державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дзюбенка С.М. від 04.05.2016 року про стягнення з позивача ОСОБА_4, як боржника у виконавчому провадженні № 50944401, виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, супровідним листом № 6934/10-33 від 04.05.2016 року вищевказана постанова надсилалась на адресу позивача.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження факту її отримання позивачем у матеріалах виконавчого провадження немає. Не були надані такі докази і представником відповідача. Водночас його посилання на те, що у вересні 2016 року він усно повідомив ОСОБА_4 про наявність постанови про стягнення виконавчого збору суд оцінює критично та до уваги не бере.

Натомість судом встановлено, що на підставі заяви від 05.10.2016 року представник позивача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 17.10.2016 року та отримав з нього копії окремих документів. Дана обставина визнається представником відповідача.

Після цього, а саме 25.10.2016 року, в порядку ст. 383 ЦПК України ОСОБА_4 подав до суду скаргу на рішення державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2016 року по справі № 127/22407/15-ц у відкритті провадження за такою скаргою відмовлено з одночасним роз'ясненням скаржнику права на звернення з відповідним адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства.

14.11.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом про скасування постанови державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дзюбенка С.М. від 04.05.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн. у виконавчому провадженні № 50944401.

Отже, під час розгляду судом заявленого клопотання повністю підтвердились посилання позивача на те, що про оскаржуване рішення відповідача йому фактично стало відомо тільки 17.10.2016 року, тобто коли його представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 50944401.

Крім того, належними і допустими доказами підтвердився той факт, що після цього позивач своєчасно за захистом своїх прав та інтересів звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області, яким у прийнятті скарги на рішення державного виконавця було відмовлено та запропоновано подати адміністративний позов.

Водночас зазначені обставини, на переконання суду, свідчить про те, що пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до адміністративного суду відбулось з об'єктивних та поважних причин.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд також враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_5 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25.11.1997 р. частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. Такі скарги підлягають безпосередньому розгляду в судах незалежно від того, що прийнятим раніше законом міг бути встановлений інший порядок їх розгляду (оскарження до органу, посадової особи вищого рівня по відношенню до того органу і посадової особи, що прийняли рішення, вчинили дії або допустили бездіяльність).

Зміст вищевказаної конституційної норми відображений і у частині 1 статті 6 КАС України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Крім того, відповідно до ч. 3, 4 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий суд та доступ до суду закріплене також і в пункті 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини. В цьому контексті доцільно звернутись до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та повинна враховуватись судами України при розгляді справ.

Так, в пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично, таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сплученого Королівства" від 28 травня 1985 року, п. 57). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (див. рішення у справі "Звольський та Звольська проти Чеської Республіки", п. 46).

Крім того, в рішенні від 28.02.2008 р. у справі "Церква села Сосулівка проти України" Судом було констатовано порушення права заявника на доступ до суду у зв'язку з відмовою національних судів розглянути його скаргу по суті. При цьому Судом наголошено, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції" (Bellet v. France), п. 36).

Конвенційні стандарти стосовно доступу до суду викладено Європейським судом з прав людини і у багатьох інших рішеннях (справи "Ґолдер проти Сполученого Королівства", "Кутіч проти Хорватії", "Балацький проти України" тощо).

Відтак, за встановлених судом обставин справи, відмова у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду може свідчити про порушення гарантованого особі права на доступ до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З огляду на викладене та враховуючи те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є поважними, підтверджуються документально та відповідачем не спростовані, заявлене клопотання належить задовольнити.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 165, 185, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску позивачем ОСОБА_4 строку звернення до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом у справі № 802/1912/16-а.

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення на неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 254 КАС України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту постановлення.

Суддя Сало Павло Ігорович