Справа № 608/1325/16-а
Суддя: Запорожець Л. М.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року Справа № 608/1325/16-а

Номер провадження2-а/608/70/2016

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючої судді Запорожець Л. М.

при секретарі судового засідання Росляк Т.Б.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника відповідача Кресінської М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чорткові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду провідного спеціаліста відділу обслуговування пільгових категорій населення на час перебування основного працівника у соціальній відпустці, як така, що успішно склала іспити з присвоєнням 15 рангу державного службовця із 12 серпня 2015 року. Присягу державного службовця прийняла також 12 серпня 2015 року. Відповідно до наказу № 62-к від 13 липня 2016 року відповідач розірвав з нею трудовий договір, звільнивши її з займаної посади провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною у зв»язку із закінченням строку трудового договору з 14.08.2016 року. (п.2 ст. 36 КЗпПУкраїни). Дані обставини стверджуються записами в трудовій книжці НОМЕР_1, виданої 18 січня 2003 року (пункти 8-12). Звільнення з роботи вважає незаконним, так як було здійснено у період її тимчасової непрацездатності та не ґрунтуються на вимогах закону. В день звільнення 13 липня 2016 року їй було відкрито лікарняний листок про тимчасову непрацездатність, що стверджується цим листом серії АГЮ № 976161, виданим Чортківською ЦКРЛ від 13 липня 2016 року, на якому вона перебувала по 18 липня 2016 року з обов»язком приступити до роботи 19 липня 2016 року. В позовній заяві вказує, що вона не погоджувалась на таке звільнення, оскільки строк дії трудового договору станом на 13 липня 2016 року ще не закінчився та незважаючи на те, що вона також повідомила керівника, що перебуває на лікарняному, він не зважаючи на це звільнив її, хоча відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, роз»яснень даних в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Тому вважає, що розірвання трудового договору відбулось з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не у зв'язку з закінченням строку дії договору, який наступав аж 14.08.2016 року, тому вважає, що наказ про її звільнення не може бути визнано обгрунтованим та законним, тим більше якщо в день звільнення їй було видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про її тимчасову непрацездатність, тому начальник управління не мав права виносити наказ про її звільнення в цей день. Законом заборонено звільнення працівника в день тимчасової непрацездатності (ч. 2 ст.40 КЗпП України) і при цьому враховуються день звільнення і день видачі лікарняного листа, а не його час, про що зазначено в рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 02.02.2015 року у справі № 22-ц/789/29/15 року. Вказує, що відповідно до ст. 235 ч. І КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Вказує, що відповідно до ст.235 КЗпП у разі незаконного звільнення працівникові належиться виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислення якої провадиться за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 ( з наступними змінами). Частина 2 ст.235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що крім того, незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна (немайнова) шкода. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Просить врахувати, що незаконне звільнення з роботи спричинило мені моральні страждання, завдало душевного болю і переживання, викликало вимушені зміни у моєму життя, оскільки виникла необхідність з працевлаштування, а таке є утрудненим. До того ж звільнення з роботи відбувалося у брутальній формі з боку начальника управління СЗН РДА ОСОБА_4, він її стримував в своєму кабінеті не випускав, хоча вона йому повідомила, що перебуває на лікарняному листу, однак він на це не реагував і вона була вимушена викликати працівників поліції, що стверджується відповідним листом, а тому визначає розмір моральної шкоди до відшкодування в сумі 5000 гривень.

Позивачка ОСОБА_1 27 жовтня 2016 року подала заяву про уточнення позов, якою просила скасувати наказ Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області від 13 липня 2016 року № 62-п про звільнення її із займаної посади провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення цього управління. Поновити її на посаді провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області з 13 липня 2016 року. Стягнути з Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13 липня 2016 року на день ухвалення рішення суду - включно, та 5000 гривень моральної шкоди за порушення моїх трудових прав. Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення мене на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі стягнення за один місяць. 29 листопада 2016 року подала суду клопотання про уточнення позовних вимог в частині стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу, а саме просила стягнути в сумі 15953 гривні 42 копійки.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_5 уточнені позовні вимоги підтримують, просять позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Кресінська М.О. позов та подані уточнення до позовної заяви не визнає, вважає позовну заяву безпідставною та просить в задоволення позову відмовити, про що подала письмові заперечення зі змісту яких посилається на те, що ОСОБА_1 дійсно перебувала у трудових відносинах з управлінням соціального захисту населення Чортківської РДА з 12.08.2015 року на час перебування основного працівника у соціальній відпустці згідно ст.ст. 17, 18 Закону України «Про відпустки» та з даним наказом була ознайомлена під особистий підпис і зауважень до нього не мала. Адміністрацією управління з ОСОБА_1 був укладений строковий трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ст. 23 КЗпП України). Конкретна дата закінчення трудового договору визначена наказами управління, прийнятими на підставі заяв основного працівника ОСОБА_6, від 02.06.2015 року та від 05.10.2015 року. Відповідно до заяви ОСОБА_6, їй було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею однорічного віку. З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під особистий підпис і зауважень до нього не мала. Твердження про звільнення ОСОБА_1 з роботи в період її непрацездатності не відповідає дійсності та реальним фактам. Насправді ОСОБА_1, відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку управління, 13.07.2016 року о 8.00 годині була на своєму робочому місці, про що свідчить власноручно написана нею заява від 13.07.2016 року про надання їй основної щорічної відпустки. В цей день був виданий відповідний наказ від 13.07.2016 року № 46-від «Про відпустку ОСОБА_1.», з яким цього дня під розписку була особисто ознайомлена позивач. Оскільки ОСОБА_1 згідно наказу перебувала у відпустці з 14.07.2016 року по 12.08.2016 року , а 13,14 серпня 2016 року були вихідними днями (субота, неділя), управління видало другий наказ від 13.07.2016 року № 62-к «Про звільнення ОСОБА_1.», в якому зазначається дата фактичного звільнення, а саме 14 серпня 2016 року, в останній день строкового договору. З цим наказом ОСОБА_1 також ознайомлена 13.07.2016 року. Крім того, в цей день ОСОБА_1 особисто обійшла з обхідним листком всіх посадових осіб, з якими безпосередньо працювала. Таким чином фактичне звільнення ОСОБА_1 відбулось в останній день строкового договору та відповідно поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. ОСОБА_1 звільнена не в період тимчасової непрацездатності, і не в період перебування у відпустці, а у зв»язку із закінченням строку трудового договору. Однак, з метою переходу строкового договору у безстроковий вжала такий захід, як оформлення листка непрацездатності. Станом на 15 годину 07 хвилин 13.07.2016 року вона особисто, без ознак хвороби, витребувала в управлінні свою трудову книжку про що зроблено відповідний запис в книзі обліку трудових книжок. При цьому ОСОБА_1 нараховані до виплати всі належні їй кошти в сумі 3746, 93 гривні, а саме : заробітна плата за липень 2016 року, заробітна плата на час відпустки, оплата листка непрацездатності та зараховані на картковий рахунок.

Вислухавши позивачку ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_5, представника відповідача Кресінську М.О., дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Управлінням соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області, обіймаючи посаду провідного спеціаліста відділу обслуговування пільгових категорій населення на час перебування основного працівника у соціальній відпустці, як така, що успішно склала іспити з присвоєнням 15 рангу державного службовця із 12 серпня 2015 року, та прийняттям Присяги державного службовця 12 серпня 2015 року, що вбачається із копії заяви ОСОБА_1 від 12.08.2015 року та наказу № 63-к начальника управління соціального захисту населення Чортківської РДА від 12.08.2015 року «Про призначення ОСОБА_1.».

13 липня 2016 року наказом № 46-від «Про відпустку ОСОБА_1.» позивачці було надано основну щорічну відпустку за період роботи з 12.08.2015 року по 14.08.2016 року, тривалістю 30 календарних днів, з 14 липня 2016 року по 12 серпня 2016 року, відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу».

13 липня 2016 року також було винесено наказ № 62-к «Про звільнення ОСОБА_1.», яким вирішено звільнити ОСОБА_1, провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення з роботи 14 серпня 2016 року у зв»язку з закінченням строку трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 Кодексу Законів про Працю.

Як підставу винесення вказаного наказу зазначено посилання на заяву ОСОБА_6 від 05.10.2015 року та наказ управління від 05.10.2015 року № 85-к «Про надання соціальної відпустки ОСОБА_6.». В той час, як відсутні посилання на письмові заяви ОСОБА_6 від 11.07.2016 року та 15.08.2016 року про допуск до виконання своїх посадових обов»язків, які долучені до матеріалів справи, як докази, що ставить під сумнів той факт, що вказані заяви були написані ОСОБА_6 саме до винесення наказу про звільнення ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_6 мала право перебувати у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 х річного віку.

Суд вважає, що винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 саме 13 липня 2016 року начальником управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області від 13 липня 2016 року № 62-к «Про звільнення ОСОБА_1.», яким вирішено звільнити ОСОБА_1 провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення з роботи 14 серпня 2016 року у зв»язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України, є незаконним , оскільки строк дії трудового договору не закінчився станом на 13 липня 2016 року. Строк дії договору був пов»язаний з настанням події, а саме виповнення 1 річного віку дитині основного працівника управління ОСОБА_6 - ОСОБА_8, про що свідчать письмові заяви ОСОБА_6 та копія свідоцтва про народження ОСОБА_8, та про цю обставину ствердила також в судовому засіданні представник відповідача. А такий строк закінчення трудового договору з ОСОБА_1 мав настати аж 14 серпня 2016 року.

Таким чином, станом на день винесення наказу 13 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1, подія, з якою відповідач пов»язував дату звільнення - не наступила, в майбутньому вона також могла не наступити із різних об»єктивних чи суб»єктивних причин, незалежних від волі начальника управління, чи ОСОБА_1, та яка необхідність була у винесенні наказу про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за місяць до закінчення строку дії такого строкового трудового договору ОСОБА_1, суду не зрозуміло, оскільки на час перебування у основній щорічній відпустці працівник вважається таким, що працює у згаданій установі.

Таким чином, виносячи наказ № 62-к саме 13 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.», начальник управління проводив звільнення особи з власної ініціативи, хоча як підставу звільнення зазначав ч. 2 ст. 36 КЗпП України, при цьому не взявши до уваги той факт, що з 13 липня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному листку до 18 липня 2016 року і крім того його ж наказом від 13 липня 2016 року № 46-к «Про відпустку ОСОБА_1.» їй також було надано в день винесення наказу про її звільнення і основну щорічну відпустку за період роботи з 12.08.2015 року по 12 серпня 2016 року тривалістю 30 календарних днів з 14 липня 2016 року по 12 серпня 2016 року, відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, роз»яснень даних в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Законом заборонено звільнення працівника в день тимчасової непрацездатності (ч. 2 ст.40 КЗпП України) і при цьому враховуються день звільнення і день видачі лікарняного листа, а не його час, про що зазначено в рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 02.02.2015 року у справі № 22-ц/789/29/15 року.

Так, позивачем подано суду, як доказ, ксерокопію листка непрацездатності серії АГЮ № 976161 від 13.07.2016 року, що стверджує той факт, що позивачка дійсно з 13 липня 2016 року знаходилась на амбулаторному лікуванні та згідно відміток лікаря на даному листі зазначено, що вона повинна була приступити до роботи з 19 липня 2016 року. Крім того, управління було проведено оплату листка непрацездатності ОСОБА_1, чим спростовано докази представника відповідача, що позивачка 13 липня 2016 року була здоровою та були підстави для винесення наказу про її звільнення саме 13 липня 2016 року. Згідно поданих суду квитанції та листка призначення лікаря вбачається, що їй було призначене лікарем відповідне лікування.

Крім того, той факт, що позивачка повідомила керівника управління про хворобу та відкриття листка непрацездатності 13 липня 2016 року стверджує і та обставина, що 13.07.2016 року ОСОБА_1 подзвонила на лінію 102 щодо вчинення відносно неї начальником управління неправомірних дій під час перебування її на лікарняному та нею у встановленому законом порядку було отримано письмову відповідь т.в.о начальника Чортківського ВП ГУНП України в Тернопільській області ОСОБА_9 № 7245/116/02 від 14.07.2016 року.

Відповідно до ст. 235 ч. І КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП Україндає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом ( рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25.11.2014 року у справі №22-ц/789/1287, рішення від 02.02.2015 року у справі №22-ц/789/29/15).

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі незаконного звільнення працівникові належиться виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислення якої провадиться за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 ( з наступними змінами). Частина 2 ст.235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом також встановлено, що після звільнення з роботи у трудових відносинах ОСОБА_1 не перебуває та не зареєстрована у Чортківському районному центрі зайнятості, отже не має заробітку за місцем нової роботи (одержаної допомоги по тимчасовій непрацездатності, вихідної допомоги, середнього заробітку на період працевлаштування, допомоги по безробіттю), що дає суду підстави стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в повному розмірі.

Як вбачається з довідки управління соціального захисту населення Чортківської РДА про середню заробітну плату від 07.10.2016 року № 29, розмір середньоденної заробітної плати позивачки ОСОБА_1 складає 162,79 гривень.

Таким чином, за період період з 13.07.2016 року та станом на день слухання справи - 29.11.2016 року належить стягнути за час вимушеного прогулу середню заробітну плату в розмірі 15 953,42 гривень, враховуючи кількість робочих днів згідно виробничого календаря на 2016 рік, а саме: липень -13 р.дн., серпень - 22 р.дн., вересень - 22 р.дн., жовтень - 20 р.дн., листопад - 21 р.дн., тобто 98 р.дн. х 162,79 грн. = 15 953,42 гривень.

Суд також вважає, що незаконними діями відповідача позивачці ОСОБА_1 була спричинена моральна ( немайнова) шкода.

Так, згідно пункту 6 роз»яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв»язку з виконанням трудових обов»язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 5-1 КЗпП України передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист в тому числі і від незаконного звільнення

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд враховує те, що незаконне звільнення ОСОБА_1 з роботи спричинило їй моральні страждання, завдало душевного болю і переживання, викликало вимушені зміни у моєму життя, оскільки виникла необхідність з працевлаштування, а таке є утрудненим, тому визначає розмір такого відшкодування в сумі 1000 гривень. Суд при цьому враховує вимоги розумності та справедливості.

З таких міркувань виходить і судова практика, що вбачається з постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року «Про відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника» (постанова у справі № 6-23цс12) та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 21.06.2011 року у справі №22-ц-795/11, що стосується вимог розумності та справедливості у визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із ч.2 ст..71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що представник відповідача не навів переконливі та законні докази у правомірності дій керівництва при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_1

За таких обставин суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням порядку такого звільнення, воно є недопустимим, протизаконним і дає суду підстави для скасування незаконного наказу, поновлення позивачки ОСОБА_1 на роботі, виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі за порушення її трудових прав.

Керуючись ст.ст. 8, 24, 43, 55, 124 Конституції України, п.2 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ст.ст. 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166 ЦК України, ст. ст. 2, 11, 12, 17,18, 69, 71, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.

Скасувати наказ Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області від 13 липня 2016 року № 62-к «Про звільнення ОСОБА_1.», яким звільнити ОСОБА_1 провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення з роботи 14 серпня 2016 року у зв»язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України , як незаконний.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області з 13 липня 2016 року.

Стягнути Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області, м. Чортків, вул. Шевченка, 34 на користь ОСОБА_1, жительки м. Чорткова, вул. Броварова, 8 Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2016 року по 29 листопада 2016 року в сумі 15953 (п»ятнадцять тисяч дев»ятсот п»ятдесят три) гривні 42 копійки та 1000 (одну тисячу) гривень спричиненої їй моральної шкоди.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області, м. Чортків, вул. Шевченка, 34 Тернопільської області - 551 гривню 20 копійок судового збору в дохід держави.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині виплати середнього заробітку за один місяць в сумі - 2116 (дві тисячі сто шістнадцять) гривень 27 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду подається в Львівський апеляційний адміністративний суд через Чортківський районний суд протягом 10 днів з часу її проголошення, а у разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу (проголошення вступної та резолютивної частини постанови), протягом 10 днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.

Суддя (підпис)

Копія вірна

Оригінал постанови знаходиться в матеріалах справи №608/1325/16-а

Постанова набрала законної сили " " __________________ року.

Суддя: Л. М. Запорожець

Копію постанови видано " " __________________ року.

Секретар: