Справа № 825/1924/16
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м.Чернігів Справа № 825/1924/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

під головуванням судді Соломко І.І.,

суддів Кашпур О.В.,

Клопота С.Л.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Виговського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) велигабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 18.09.2016 № 503.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за результатами проведеної посадовими особами Укртрансбезпеки перевірки складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування № 503 від 18.09.2016 на суму 5386,00 євро, яку позивач зобов'язаний сплатити протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати. Позивач зазначає, що зафіксовані в оскаржуваному розрахунку відомості щодо відстані перевезення вантажу є припущенням, оскільки базується на підставі товарно-транспортної накладної, в якій вказано лише пункт завантаження та пункт розвантаження.

Позивач та представник позивача на судовому засіданні позовні вимоги підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача на судовому засіданні позов не визнав, мотивуючим тим, що оскаржуваний розрахунок складений відповідно до затвердженої формули з урахуванням норм пункту 31-1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879. Крім того зазначив, що вказана в розрахунку відстань визначена відповідно до електронної карти «Електрона бізнес-карта» згідно даних, наведених у товарно-транспортній накладній, оскільки нормативно-правовий акт, який би встановлював відстань перевезень для застосування при здійсненні розрахунку, як і вимога щодо використання конкретного інформаційного ресурсу, відсутні. Відповідач, таким чином, стверджує про правомірність складеного розрахунку від 18.09.2015 № 503 та відсутність підстав для його скасування.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив таке.

18.09.2016 на підставі наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 19.09.2016 № 606 та направлення на перевірку № 001274 від 12.09.2016 посадовими особами Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансінспекції на 203 км автомобільної дороги «Одесса-Мелітополь-Новоазовськ» проведено перевірку транспортного засобу DAF 95XF, державний номерний знак НОМЕР_1 та причепу ROBUSTE RAISER, державний номерний знак НОМЕР_2, які належать позивачу згідно свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 (а.с.12, 71, 72).

Згодом посадові особи Укртрансбезпеки склали акт від 18.09.2016 № 006191, в якому зафіксували порушення позивачем пункту 22.5 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, а саме водій здійснював перевезення вантажу (овочі) з с. Новотроїцьке до м. Чернігова з перевищенням обмежень на одиничну вісь 16150 кг та здвоєну вісь 16550 кг, в тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с.78).

18.09.2016 посадовою особою Укртансбезпеки складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування № 503 із встановленням відстані 880 км на суму 5380 євро, які підлягають сплати протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати (а.с.77).

Вважаючи розрахунок протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, які досліджені в процесі розгляду справи, суд керувався таким.

Відповідно до ст. 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги», постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879).

Пунктом 30 Порядку №879 встановлено, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів.

Відповідно до п.31-1 Порядку №879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі.

На підставі системного аналізу вказаних положень, суд робить висновок, що для перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень перевізнику необхідно отримати дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, при відсутності такого перевізник повинен внести плату за проїзд, що здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України. Водночас законодавцем визначено підстави плати за проїзд відповідно до п.31-1 Порядку №879, в разі неотримання дозволу, величина якої залежить від розрахункових величин, визначених згідно формули п.30 Порядку №879, одна з яких є В - відстань перевезення, кілометрів.

Суд дослідив у судовому засіданні оскаржуваний розрахунок, в який покладена відстань перевезення вантажу 880 км (а.с.77).

На запитання суду щодо того, яким саме способом встановлена відстань перевезення вантажу для проведення оскаржуваного розрахунку, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відстань визначена відповідно до відомостей із електронної карти «Електрона бізнес карта. Україна автодорожня» згідно даних, наведених у товарно-транспортній накладній, оскільки нормативно-правовий акт, який би встановлював механізм визначення відстані перевезень для застосування при здійсненні розрахунку, відсутній.

Однак, суд ввважає безпідставними посилання представника відповідача на дані, наведені у товарно-транспортній накладній № 77739, оскільки остання містить відомості лише щодо пункту завантаження та пункту розвантаження, а відомості щодо відстані перевезення відсутні.

Таким чином, твердження відповідача щодо відстані перевезення вантажу документально не підтверджено.

Застосування відповідачем інформації із електронної карти «Електрона бізнес карта. Україна автодорожня» при проведенні розрахунку від 18.09.2016 № 503 у зв'язку з відсутністю нормативно-правового акту, який би встановлював механізм визначення відстані перевезень, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Такий підхід до вчинення дій (складання розрахунку) суб'єктами владних повноважень є неприйнятним. Суд вважає, що визначені Конституцією та законами України вимоги до дій і рішень суб'єктів владних повноважень, які є важливими гарантіями дотримання прав особи, не були дотримані.

Водночас, вчинення юридично значущих дій і прийняття рішень виключно на підставі закону, так само як і неухильне дотримання юридичної процедури їх прийняття є проявом принципу законності і має сутнісне значення передовсім для забезпечення прав особи, стосовно якої суб'єкт владних повноважень вчиняє такі дії або приймає рішення. Дотримання принципу законності є гарантією недопущення свавілля з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, що є однією з передумов дотримання принципу верховенства права, який відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип законності гарантовано ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами (суб'єктами владних повноважень, владними суб'єктами) відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень. І саме це положення Конституції України фактично забороняє приймати рішення в такий спосіб, як це зробив відповідач.

Перш за все, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України для дій чи рішень суб'єктів владних повноважень має бути визначена законом підстава. Саме ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб'єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає передовсім закону як підстави для вчинення суб'єктом владних повноважень активних дій. Закон, в свою чергу, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб'єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб'єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Конструкція «в межах повноважень» у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність владних суб'єктів діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб'єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.

На окрему увагу заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб'єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб'єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, форма розрахунку плати за проїзд може бути затверджена актом відповідного центрального органу виконавчої влади. Натомість, механізм встановлення відстані перевезень вантажів для проведення розрахунку повинен відповідно до положень ст. 19 Конституції України бути визначений тільки на рівні закону.

Водночас, відсутність спеціального закону, який визначає механізм реалізації цих повноважень владного суб'єкта також не означає, що такий суб'єкт має право діяти на власний розсуд або відповідно до інформаційного ресурсу.

Як вбачається з оскаржуваного розрахунку, позивач зобов'язаний протягом 30 календарних з моменту визначення плати сплатити 5386,00 євро, тобто позивачу визначено відповідне грошове зобов'язання.

В контексті цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (Європейського Суду) у справі «Щокін проти України» додаткове грошове обтяження особи державою є втручанням держави у право власності, гарантоване кожному статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Європейської Конвенції). Враховуючи, що практику Європейського суду з прав людини відповідно до ст. 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди в Україні застосовують як джерело права, суд звертає увагу на абзац 50 цього рішення.

Як зазначив Європейський суд, перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржене втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

З огляду на те, що втручання у право власності позивача було здійснено свавільно (без дотримання встановленого законом механізму визначення відстані перевезення вантажу), знаходить підтвердження висновок суду про те, що складання розрахунку від 18.09.2016 № 503 у такий спосіб, як це здійснив відповідач, не відповідає принципу верховенства права.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності розрахунку від 18.09.2016 № 503. Натомість, суд установив, що оскаржений розрахунок не відповідає критеріям визначених ч.3 ст. 3 КАС України, а отже, є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) велигабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 18.09.2016 № 503.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 21 коп. на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3).

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуюча суддя І.І. Соломко

Судді О.В. Кашпур

С.Л. Клопот