Справа № 750/8192/16-а
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/8192/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Логвина Т.В.
Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Бєлової Л.В.,

за участю секретаря Шутовської І Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до поліцейського роти №2 БУПП в місті Чернігові Пасеки Інни Олександрівни про визнання дій протиправними, скасування постанови та відшкодування морально ї шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач звернувся в Деснянський районний суд м. Чернігова з позовом до поліцейського роти №2 БУПП в місті Чернігові Пасеки Інни Олександрівни, в якому просив:

визнати протиправними дії капрала патрульної поліції 2-ї роти БУПП м. Чернігова Пасеки Інни Олександрівни щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 на місці зупинки транспортного засобу 13.08.2016 за адресою: м. Чернігів, пр-т. Перемоги, 105;

скасувати постанову поліцейського патрульної поліції 2-ї роти БУПП капрала поліції Пасеки І.О. ПС2№661826 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП;

вирішити питання про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 255 грн., завданої неправомірними/незаконними діями Відповідача поліцейського Пасеки І.О. під час виконання ним службових обов'язків.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

постанову інспектора роти №2 БУПП в м. Чернігові ДПП Пасеки Інни Олександрівни від 13.08.2016 року серії ПС2 №661826 в частині накладення адміністративного стягнення змінено, звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, обмежившись усним зауваженням. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не порушував правил дорожнього руху.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, місце і дату розгляду справи в судове засідання не з'явилися, заяв не подали.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2016 року автомобіль позивача рухався по вул. Олеся Гончара у м. Чернігів в напрямку пр-т. Перемоги 105 та повернувши праворуч, за 5 метрів до пішохідного переходу, здійснив зупинку за адресою: м. Чернігів, пр-т. Перемоги, 105.

Поліцейським роти №2 БУПП в місті Чернігові Пасека Інною Олександрівною у зв'язку з скоєнням ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме порушенням п.п. «г» п. 15.9 Правил дорожнього руху, згідно з яким зупинка забороняється, у тому числі, на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі, було розглянуто справу про адміністративне порушення та винесено постанову від 13 серпня 2016 року Серія ПС2 № 661826, якою застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в розмірі 255 грн. (а.с. 9).

На думку колегії, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зміни постанови відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням даного Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об'єднань).

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов'язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 затверджено Правила дорожнього руху.

Пунктом 1.1 зазначених правил встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п.п. «г» п. 15.9 Правил дорожнього руху зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом

порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що через розгляд справи на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу, позивач був позбавлений можливості надати пояснення та заперечення, оскільки згідно частини першої статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З матеріалів справи вбачається, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП зафіксований відеозаписом з нагрудної камери поліцейського та міститься в матеріалах справи (а.с. 53). Суд першої інстанції погодився з тим, що позивач порушив правила дорожнього руху.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що останній не порушував правил дорожнього руху, оскільки відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено факт вчинення позивачем правопорушення та надано неспростовні докази цього.

Крім того, частиною 2 статті 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи, у тому числі, про адміністративні правопорушення передбачені ч. 1, 2, 3 ст. 122 КУпАП.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу, безпосередньо на місці вчинення правопорушення.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушення відповідачем порядку розгляду справи, що полягає у відсутності відповідного протоколу, оскільки позивачем було вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122, розгляд якого згідно ст. 222 КУпАП віднесено до компетенції Національної поліції України, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 КУпАП поліцейським було правомірно, на місці вчинення правопорушення, винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки змінивши постанову у справі про адміністративне правопорушення від 13.08.2016 серія ПС2 №661826 та звільнивши ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 ст. 122 КУпАП обмежившись усним зауваженням, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб'єкта владних повноважень (відповідача), до компетенції якого, у даному випадку, віднесено розгляд справи про адміністративне правопорушення та право прийняти одне з кількох юридично допустимих рішень.

Так, зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган,

приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Так, повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення приписів ст. 122 КпАП України, як і визначення одного з допустимих видів стягнення, за таке правопорушення, наділені виключно посадові особи - працівники відповідних підрозділів Національної поліції, що забезпечують безпеку дорожнього руху, які мають спеціальні звання, а тому зміна судом оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

У справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності адміністративним судом не вирішується питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд може визнати незаконним і скасувати рішення про накладення адміністративного стягнення або відмовити у цьому.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України у постанові від 12.03.2015 року у справі №К/9991/28251/11.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Враховуючи правомірність оскаржуваної постанови відповідача та відсутність спричиненої моральної шкоди позивачу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нової постанови, про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до поліцейського роти №2 БУПП в місті Чернігові Пасеки Інни Олександрівни про визнання дій протиправними, скасування постанови та відшкодування морально ї шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 05 грудня 2016 року.

Головуючий суддя: Н.В. Безименна

Судді: В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Аліменко В.О.