Справа № 815/3335/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3335/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Одеса

У залі судових засідань № 25

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

при секретарі судового засідання - Селезньовій А. В.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан

представника позивача - ОСОБА_3 (по договору)

представника відповідача - ОСОБА_4 (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання відповідача прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №128 від 07.07.2016 року, зобовязання відповідача прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник адміністративний позов підтримали, на заявлених вимогах наполягали, оскільки наказ про відмову в прийнятті заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтоване та незаконне, прийняте без дослідження всіх обставин, оскільки позивач не може повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання стати жертвою переслідування через принадлежність до окремої соціальної групи землевласників.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (Том ІІ, аркуші справи 1-5), оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», твердження, надані позивачем під час анкетування, інтервювання та додаткового інтервю відносно причин виїзду з країни громадянського походження суттєво різняться між собою та суперечать одне одному, що свідчать про неправдивість наданої до управління інформації та містить елементи зловживання процедурою.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан є громадянином ОСОБА_5, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю таджик, сповідає релігію іслам (суніт). Рідна мова дарі, також володіє російською мовою в межах розуміння. За сімейним станом одружений з 1995 року на громадянці ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_1, з якою має 3 спільних дітей. Позивач має повну вищу освіту, яку здобув у період з 1982-1987 років в інституті економіки м. Кабул, за фахом економіст.

Позивач виїхав з ОСОБА_5 10.04.2010 року офіційно, на підставі національного паспорту, авіарейсом Кабул-Москва. На території Російської Федерації позивач перебував протягом одного тижня, звідки виїхав до м. Волгоград, де проживав один місяць. На територію України потрапив автомобільним шляхом 01.05.2010 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Під час перетину кордону був затриманий за нелегальний перетин кордону та розміщений в Чернігівський ПТПІ.

Причиною виїзду ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан з країни громадянської належності вказав нестабільну соціально-політичну ситуацію (терор, війна, викрадення дітей), погрози з боку керівників партії «Вахдад» через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан 17 червня 2011 року звернувся до Відділу міграційної служби у Чернігівський області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуш справи 179).

За результатами розгляду особової справи № 622-11 громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, 19 вересня 2011 року Відділ міграційної служби у Чернігівський області, на підставі абз.5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшов висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем (Том І, аркуші справи 167-168).

В подальшому позивач та його родина переїхали на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням ДМС України від 17.05.2012 року №08-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вищезазначене рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2013 року по справі №К/800/47171/13 йому було відмовленоу у відкритті касаційного провадження.

В подальшому позивач та його родина переїхали на постійне місце проживання до м. Одеси.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан 06 березня 2014 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 85-87).

За результатами розгляду особової справи № 2014OD0055 громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 128-138).

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан 08 жовтня 2015 року отримав повідомлення № 404 від 23.09.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 552-15 від 12.08.2015 року (Том І, аркуші справи 75-76), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.04.2016 року по справі №К/800/10163/16 йому було відмовленоу у відкритті касаційного провадження.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан 07 липня 2016 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том І, аркуші справи 43-45).

Чергове звернення від 07 липня 2016 року до ГУДМС У в Одеській області є очевидно необґрунтованим та відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо повернення до своєї країни походження.

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0105 громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі п.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови йому в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 49-50).

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан 07 липня 2016 року отримав повідомлення № 244 від 07.07.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 128 від 07.07.2016 року (Том І, аркуші справи 46-48), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Суд встановив, що під час всіх звернень за захистом позивача, виявлені розбіжності, що дозволяють вважати заяви позивача необґрунтованими та цілком вигаданими, зокрема, з пояснень ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан, а також з матеріалів його особової справи вбачається, що він виїхав з ОСОБА_5 через нестабільну соціально-політичну ситуацію в країні, погрози з боку керівника партії «Вахдад» через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

Під час свого першого звернення із заявою до відділу міграційної служби в Чернігівський області позивач повідомив, що виїзд з країни відбувся через нестабільну соціально-політичну ситуацію в ОСОБА_5 та відсутності майбутнього для дітей, під час додаткового протоколу співбесіди (27.08.2014 року), позивач стверджував, що представники партії «Вахдад» приходили з метою обговорення продажу земельного паю, але він не довіряв цим особам, так як вони були представниками партії «Вахдад», в додатковому протоколі співбесіди (27.08.2014 року) позивач також зазначив, що він віддав 36 джібр своєї земельної ділянки партії «Вахдад», 50 джібр брату мера м. Мазір-Шеріф.

Однак, з протоколу співбесіди від 04.04.2014 року вбачається, що позивач розповів протилежну історію свого виїзду з ОСОБА_5, а саме, що працював з 1987 року по 1992 рік в м. Мазарі-Шеріф в ліцеї «Бохтар» вчителем математики та викладав мову дарі, з 2000 року займався біснесом, який був пов'язаний з придбанням та продажем автомобілів, купував автомобілі в м. Кабул та продавав у м. Мазарі-Шеріф. Через зазначений бізнес представники партії «Вахдад» стали вимагати від позивача припинити займатися бізнесом та покинути орендоване місце на базарі, що і стало причиної виїзду із ОСОБА_5.

Суд також звертає увагу на те, що дружина позивача ОСОБА_6 Мухаммад, яка також зверталася за міжнародним захистом в Україні, разом із дітьми добровільно певернулась до ОСОБА_5 та перебуває у м. Кабул.

ОСОБА_7 європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Слід зазначити, що позивач виїхав з ОСОБА_5 до Російської Федерації, на території якої перебував на протязі 1 місяця, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернулися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, він мав звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти висновку, що соціально-політична ситуація в ОСОБА_5, а саме в м. Кабул є задовільною. Інформацією по країні походження підтверджується можливість використання іноземцем альтернативи внутрішнього переміщення (http//www.ecoi.net/news/188769: :afghanistan/101.general-security-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm).

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачу в Україні, оскільки він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, з наявних матеріалів справи суд не вбачає будь-яких обґрунтованих тверджень позивача про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необгрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу № 128 від 07.07.2016 року, яким позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №128 від 07.07.2016 року, зобовязання відповідача прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 05.12.2016 року.

Суддя Л.І. Свида

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №128 від 07.07.2016 року, зобовязання відповідача прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 Хасан про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

05 грудня 2016 року.