Справа № 515/2891/14-а
Суддя: Семенюк Л. А.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 515/2891/14-а
Провадження № 2-а/515/2928/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2016 р. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

при секретарі Унгурян Т.В.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідачів представника ТОВ «Татарбунарське

РБТІ та РОН Сосни А.В.

представника КП «Ізмаїльське міжміське

бюро технічної інвентаризації» Гранич О.М.

третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог: представника Татарбунарської міської ради

ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7

третьої особи ОСОБА_8

представника третьої особи

ОСОБА_8 ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И В :

10 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просили визнати незаконними дії відповідачів при проведенні інвентаризації земельної ділянки АДРЕСА_2 щодо зазначення на Генеральному плані вказаної садибної ділянки та абрисі земельної ділянки, складеному 20 квітня 1981року, які містяться в інвентаризаційній справі на домоволодіння, розташованого під АДРЕСА_2 - ширини земельної ділянки 22 метри 95см.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,15га, шириною 30 м, що була передана за рішенням Татарбунарської районної ради депутатів трудящих №281 від 28.07.1972року ОСОБА_10 - батькові та колишньому чоловіку позивачів. Зазначили також, що суміжна земельна ділянка, площею 0,15 га та шириною 21 м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, була передана свого часу ОСОБА_7, при цьому право власності на ділянку в подальшому перейшло до ОСОБА_8 Вказали, що третя особа ОСОБА_7 самовільно захопив частину земельної ділянки ОСОБА_10, що призвело до збільшення ширини його земельної ділянки з 21 м до 22м95см за рахунок ділянки родини ОСОБА_10, що вбачається з Генерального плану садибної ділянки по АДРЕСА_2 за 1981 рік та Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_7 Посилаючись на те, що Ізмаїльським підрозділом Татарбунарської бригади Ізмаїльського БТІ, правонаступниками якого є відповідачі у справі, при проведенні інвентаризації у 1981 році було порушено вимоги відповідної ОСОБА_11, складено план та абрис ділянки ОСОБА_7 без з'ясування підстав збільшення ширини його ділянки на 1м95см та без відображення цього факту, позивачі вважали, що такі дії БТІ призвели до фактичного узаконення самозахвату ОСОБА_7 частини земельної ділянки, що передавалася ОСОБА_10, і це є підставою для визнання дій бюро технічної інвентаризації незаконними.

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.

Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 15 вересня 2016 року постанову Татарбунарського районного суду від 13 травня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивачів уточненні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, вважати строк звернення до суду з вказаним позовом не пропущеним, оскільки про наявність оспорюваних документів, складених відповідачами у 1981 році, вони дізнались 09.09.2014 року під час судового розгляду іншої адміністративної справи(№515/1103/14-а) за їх позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання рішень щодо передачі земельної ділянки у власність не чинними.

Представник ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення (т.2, а.с.72,107), в яких зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин присадибні ділянки по вулиці Скальській надавалися колгоспним дворам за рішенням загальних зборів членів колгоспу ім.Татарбунарського повстання, розміри ділянки визначалися колгоспом з урахуванням кількості членів двору та їх трудової участі в громадському господарстві колгоспу, відтак розпорядження земельними ділянками та їх облік належало до компетенції колгоспу, при цьому органи БТІ облік належних колгоспам земель не здійснювали. Крім того, пояснив, що реєстрація землекористування здійснювалася на підставі ст.63 Земельного кодексу УРСР в земельно-шнуровій книзі, яка знаходилася у землевпорядника колгоспу. Зазначив також, що на підставі рішення Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281 відділом районної архітектури було виготовлено план забудови, згідно з яким відстань від будинку ОСОБА_10 до межі земельної ділянки ОСОБА_7 становила 1 м - і ця відстань збереглася, що було встановлено за результатами первинної інвентаризації, проведеної 21.03.1977 року. Крім того пояснив, що при проведенні поточної інвентаризації у 1981 році було виявлено, що земельна ділянка ОСОБА_7 огороджена парканом загальною шириною 22м95см, який суцільно примикає до паркану сусіда ОСОБА_10, встановленого останнім раніше, що і було відображено співробітником БТІ на оспорюваних позивачами абрисі та генеральному плані. Пояснив, що оскільки земельна ділянка надавалася ОСОБА_10 раніше ніж ОСОБА_7, при цьому відстань в 1 м збереглася, таке збільшення ділянки ОСОБА_7 могло відбутися за рахунок ділянки, що знаходиться з іншого боку ділянки ОСОБА_7 Зазначив також, що відповідальність за планування та забудову території покладалася на відділ архітектури, бригада БТІ лише зафіксувала існуючі параметри споруд, парканів та конфігурацію земельної ділянки, матеріали інвентаризаційної справи є технічною документацією, і ніколи не були підставою для оформлення права власності чи користування земельними ділянками, і тому вважав, що дії органу БТІ жодним чином не порушили прав ані померлого, ані його спадкоємців - позивачів у справі. Щодо посилання представника позивачів в обґрунтування позовних вимог на ОСОБА_11, наявну в матеріалах справи, то вона стосується технічної паспортизації житлових та громадських будівель комунальної власності, а не технічної інвентаризації житлових будівель приватної власності. Тому, при проведенні поточної інвентаризації у 1981 році приватної (а не комунальної) житлової будівлі ОСОБА_7, представник БТІ не міг та не повинен був користуватись вимогами зазначеної ОСОБА_11.

Представник комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність(т.3,а.с.42), заперечень проти позову не надіслав.

Представник Татарбунарської міської ради в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав та просив винести рішення згідно чинного законодавства(т.3, а.с.76).

Третя особа ОСОБА_7, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду адміністративної справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надіслав.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_8 адміністративний позов також не визнав та просив у ньому відмовити. Надав суду заперечення (т,2 а.с. 106), в яких зазначив, що згідно з планом земельної ділянки, відведеної ОСОБА_10 рішенням виконкому селищної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281, відстань від задньої стіни будинку до сусідньої межі складає лише 1 метр, а не три, як стверджують позивачі, і така відстань залишилася в подальшому, що було відображено при інвентаризаціях, відтак інтереси ОСОБА_10 та його спадкоємців діями органу БТІ не порушені. Крім того, зазначив, що вказане рішення від 28.07.1972року, яким ОСОБА_10 було передано у користування земельну ділянку площею 0,15га, втратило чинність ще у 1997 році, коли позивачці ОСОБА_2 та її покійному чоловіку була передана у власність рішенням Татарбунарської міської ради народних депутатів від 15.12.1997року №521 земельна ділянка загальною площею 0,12га(по 0,06га кожному). Останні були обізнані з новою площею та конфігурацією ділянки, особисто надавали документи до матеріалів інвентаризаційних справ, про порушення своїх прав не заявляли до зміни власника суміжної ділянки у 2011 році. Також просив врахувати, що матеріали інвентаризаційної справи не могли були основою для передачі у власність чи користування ОСОБА_7 земельної ділянки, не слугували відправною точкою для обчислення чи зміни її площі, при цьому рішення Татарбунарської міської ради про надання у приватну власність земельних ділянок в місті Татарбунари від 25.10.2010року №822-V приймалося відповідно до заяв громадян та технічної документації із землеустрою, до якої виміри технічної інвентаризації органів БТІ не мають відношення. Вказав також на те, що позов є необґрунтованим, оскільки позивачі не посилаються на жодну норму матеріального права, яку на їх думку порушили відповідачі, і тому є незрозумілим, в чому полягала незаконність їх дій. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, який, на його думку, давно сплив, а тому залишити позов без розгляду відповідно до ст.100 КАС України.

Вирішуючи заявлене клопотання щодо порушення позивачами строків звернення до суду з адміністративним позовом, суд виходив з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є спір щодо правомірності дій відповідачів при проведенні інвентаризації земельної ділянки №12Б по вул.Скальській в м.Татарбунари Одеської області щодо зазначення на Генеральному плані вказаної садибної ділянки та абрисі земельної ділянки, складеному 20 квітня 1981 року, які містяться в інвентаризаційній справі на домоволодіння за вище зазначеною адресою - ширини земельної ділянки 22,95 метра. Виходячи з пояснень та доводів представника позивачів ОСОБА_3, про наявність вищезазначених документів, складених відповідачами у 1981 році, вони дізнались в судовому засіданні 09.09.2014 року під час розгляду іншої адміністративної справи(№515/1103/14-а) за їх позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання рішень щодо передачі земельної ділянки у власність не чинними, що не заперечувалось представником відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні, який, власне, й надавав вказані документи до суду. Представник третьої особи ОСОБА_9 жодного доказу на спростування доводів представника позивачів ОСОБА_3 щодо вказаної обставини суду не надав.

За таких обставин, враховуючи, що позов по теперішній справі був поданий позивачами 10.12.2014 року, тобто через три місяці після того, як вони дізнались про наявність документів, які, на їх думку, порушують їх права, суд вважає, що позов заявлений в межах строку звернення до суду, передбаченого статтею 99 КАС України.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та відтворивши пояснення свідка ОСОБА_12, допитаного в судовому засіданні 13.05.2016 року, що містяться на компакт диску(том 2,а.с.163), на які посилались під час судового розгляду представники сторін, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.09.2001року та рішення Татарбунарського районного народного суду Одеської області від 25.03.1992року, відповідно, належить на праві власності (по 1/2 частці кожній) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.5-8).

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,12га, яку було передано у приватну власність ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (по 0,06га кожному) рішенням виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997року №521 (т.1, а.с.11,12).

Судом також встановлено, що рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972року №281, за заявою ОСОБА_10.(батька та чоловіка позивачів), на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання, за рахунок земель колгоспу, виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (т.1, а.с.9).

Вказану земельну ділянку було відведено та передано забудовнику у серпні 1972 року, що підтверджується відповідним актом про відведення (т.1 а.с.10). З плану земельної ділянки по вул.Скальській, переданій в користування ОСОБА_10 слідує, що загальна площа ділянки складає 0,15га, ширина ділянки дорівнює 30 м, довжина - 50 м (т.1 а.с.13). При цьому відстань від стіни житлового будинку до межі суміжної ділянки складає 1 м (2мм=1м в масштабі 1:500).

З генерального плану (схеми) земельної ділянки по вул.Скальська 12-а, складеного за результатами інвентаризації 21.03.1977року вбачається, що конфігурація ділянки ОСОБА_10 змінилася, однак відстань в 1 м між будинком (літера А) до межі з суміжною земельною ділянкою, розташованою на північ, залишилася незмінною (т.2 а.с.143).

В судовому засіданні також встановлено, що третя особа ОСОБА_8 є власником земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2011року, реєстровий №2554, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.2, а.с.123-126).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 29.03.1974року №122 на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання ОСОБА_7 передано під індивідуальну забудову земельну ділянку по АДРЕСА_1 (т.2, а.с.144).

З плану земельної ділянки по вул.Скальській, переданій в користування ОСОБА_7 на підставі вищезазначеного рішення виконкому №122 від 29.03.1974 року, слідує, що загальна площа ділянки складає 0,15га, ширина ділянки дорівнює 21м, довжина - 72м(т.2,а.с.146).

З генерального плану (схеми) земельної ділянки по АДРЕСА_2, складеного за результатами інвентаризації 09.12.1975року із змінами, виявленими та внесеними 20.04.1981року, вбачається, що ширина ділянки, виділеної ОСОБА_7 дорівнює 22м 95см (т.2, а.с.145).

Судом встановлено та не заперечувалося представниками сторін, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є сусідніми та межують, при цьому ділянка по АДРЕСА_2 знаходиться на північ від ділянки по АДРЕСА_1.

Як слідує із пояснень свідка ОСОБА_12, допитаного в судовому засіданні 13.05.2016 року, протягом 1970-1980х років він працював на посаді землевпорядника колгоспу ім.Татарбунарського повстання, тому йому відомо, що всі землі, розташовані по АДРЕСА_1 належали до відання колгоспу, і всі рішення щодо їх виділення членам колгоспних дворів приймалися правлінням колгоспу. Зазначив, що він, як землевпорядник, діяв на підставі статуту колгоспу, забезпечував обміри ділянок, залучаючи в порядку допомоги спеціаліста БТІ для креслення планів, однак відомості про реєстрацію самостійно заносив до земельно-шнурової книги, що зберігалася в колгоспі. Пояснив, що чинні на той час внутрішні інструкції дозволяли при відведенні землі допустити похибку, яка могла дорівнювати 0,1га. Пояснив також, що особисто забезпечував відведення в користування земельної ділянки ОСОБА_10 у 1972 році та ОСОБА_7 у 1974 році, встановлюючи відповідні межові знаки. Зазначив, що як землевпорядник був наділений повноваженнями сприяти, у складі земельної комісії колгоспу, у вирішенні спорів між землекористувачами, складати відповідні акти, накладати штрафи, при цьому про існування будь-яких спорів між суміжними землекористувачами ОСОБА_10 та ОСОБА_7 свідку невідомо.

Вирішуючи публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання незаконними дій суб'єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії. При цьому, обов'язковою умовою визнання незаконними таких дій є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачам необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити їх становище та захистити порушене, на їх думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Враховуючи зазначене, суд вважає, що саме по собі визнання неправомірними дій відповідачів щодо зазначення на Генеральному плані садибної ділянки та абрисі земельної ділянки, складеному 20 квітня 1981року, які містяться в інвентаризаційній справі на домоволодіння, розташоване під АДРЕСА_2 - ширини земельної ділянки 22 метри 95см, що на 1м95 см більше, ніж при попередній технічній інвентаризації в 1975 році, не є ефективним захистом прав позивачів, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна (частини земельної ділянки), перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна. Тому, правова оцінка діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень, яким виступав орган технічної інвентаризації, може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після набуття позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_8 прав на земельні ділянки, між сторонами виник спір про право цивільне.

Слід також зазначити, що з матеріалів справи не просліжується, яким чином було порушено права позивачів у справі діями органу технічної інвентаризації, оскільки як при первинній інвентаризації житлового будинку ОСОБА_10 у 1972 році, так і в подальшому (інвентаризація у 1977 році), органом БТІ зафіксовано, що відстань від стіни будинку до межі земельної суміжної ділянки не змінювалася та складала 1 м. При цьому, земельна ділянка ОСОБА_10 виділялася у користування на 2 роки раніше, ніж ОСОБА_7, з чого можна зробити висновок, що збільшення ширини земельної ділянки, наданої у користування ОСОБА_7, на 1м95см за рахунок зменшення земельної ділянки, виділеної у користування ОСОБА_10, є неможливим.

Крім того, за змістом ст.63 Земельного кодексу УРСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельно-шнуровій книзі колгоспу.

У цьому зв'язку суд вважає неспроможними посилання представника позивачів на порушення відповідачами пп.г) п.7 Статуту Ізмаїльського міжміського бюро технічної інвентаризації (т.1, а.с.140-143), оскільки, по-перше, вказаний статут затверджено 30.05.1983року, тобто після виникнення спірних правовідносин, та, по-друге, вказаним пунктом статуту врегульовано завдання БТІ, зокрема, щодо технічного обліку міських (селищних) земель та реєстрації прав землекористування в містах та селищах міського типу, що входять до зони обслуговування БТІ. Між тим, з матеріалів справи вбачається та підтверджено показаннями свідка-землевпорядника колгоспу, що на момент виділення ділянок по вул.Скальській у смт.Татарбунари у користування ОСОБА_10 та ОСОБА_7, вказані землі належали до земель колгоспу ім.Татарбунарського повстанная, і саме колгоспом здійснювалися визначення їх меж та реєстрація, отже технічний облік та реєстрація землекористування цих ділянок не входила до завдань відповідачів.

Також безпідставним, на думку суду, є посилання представника позивачів на порушення відповідачем ОСОБА_11 по технічній паспортизації житлових та громадських будівель місцевих рад депутатів трудящих в містах та селищах міського типу, затвердженої наказом Міністра комунального господарства УРСР від 14.12.1967 року №607 з посиланням на супровідний лист до неї, в якому зазначено, що даною ОСОБА_11 регламентувався порядок здійснення органами БТІ інвентаризації нерухомого майна станом на 1981 рік(т.1,а.с.155), оскільки вона стосується технічної паспортизації житлових та громадських будівель комунальної власності та не передбачає порядок технічної інвентаризації житлових будівель приватної власності(т.1, а.с.156-165). Тому, при проведенні поточної інвентаризації у 1981 році житлової будівлі ОСОБА_7, представник БТІ не міг та не повинен був користуватись вимогами зазначеної ОСОБА_11.

Суд також вважає надуманим пов'язування представником позивача ОСОБА_3 дій бригади БТІ при проведенні інвентаризації у 1981 році, з виникненням у третіх осіб права власності на додаткову частину земельної ділянки, виділеної ОСОБА_10, у розмірі 1м95см, оскільки з матеріалів справи вбачається, що як у ОСОБА_10, ОСОБА_2, так і у третьої особи ОСОБА_7, після припинення права користування, в подальшому виникло право власності на земельні ділянки по вул.Скальська 12-а та АДРЕСА_2 в інших розмірах та конфігураціях, ніж при первинному відведенні та передачі в користування земель колгоспом у 1972 та 1974 роках (у ОСОБА_8 - площею 0,1 га, у ОСОБА_2 - 0,06га, у ОСОБА_10 - 0,06га). При цьому, жодних доказів про наявність спору відносно користування земельними ділянками між первісними суміжними землевласниками ОСОБА_10 та ОСОБА_7, суду не надано, що спростовує доводи представника позивачів щодо порушення прав позивачів у справі діями органу технічної інвентаризації, який при поточній інвентаризації ще у 1981 році, зазначив нову конфігурацію земельної ділянки ОСОБА_7 з шириною 22,95 м.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_4 та представника третьої особи ОСОБА_8 про те, що прийняття рішень про виділення земельних ділянок у власність у певних розмірах належало до компетенції інших органів, а складена БТІ технічна документація, з якою на теперішній час, тобто більше ніж через 33 роки після вчинення оскаржуваних дій, не погоджуються позивачі, не була правовою підставою для прийняття таких рішень, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 7-11, 69-71, 86, 160-163 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Татарбунарська міська рада Одеської області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання дій незаконними - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову подається Одеському апеляційному адміністративному суду через Татарбунарський районний суд Одеської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Семенюк