Справа № 826/15431/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

10 листопада 2016 року м. Київ № 826/15431/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шулежко В.П., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, в якому, з урахуванням заяви про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 10.10.2016, просила скасувати висновок експерта №2205/Е від 12.11.2015 та відшкодувати моральну шкоду, заподіяну діями судового експерта ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з висновком експерта від 12.11.2015 №2205/Е, оскільки він складений з порушенням встановлених вимог та не містить всіх консультацій і висновків лікарів, що в свою чергу є недотримання судовим експертом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи покладених на нього обов'язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства, чи немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Водночас згідно пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

В розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства рішення суб'єкта владних повноважень необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Правові акти індивідуальної дії - це рішення які є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації. За своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Усі рішення суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений законом.

Обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Як вбачається з матеріалів, доданих до позовної заяви, позивач просить скасувати висновок судового експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи від 12.11.2015 №2205/Е, проведеної за матеріалами досудового розслідування по кримінальному провадженню № 005973 від 15.09.2015.

Положеннями Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

Згідно статті 69 Кримінального процесуального кодексу України, експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до «Закону України "Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об'єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Відповідно до частини другої статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 101 Кримінального процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Згідно з частиною десятою статті 101 Кримінального процесуального кодексу України висновок експерта не є обов'язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Тобто, питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі і самому висновку експерта здійснюється під час розгляду справи, в межах якої призначено проведення відповідної експертизи.

Таким чином, суд зазначає, що висновок експерта, за своєю правовою природою, є результатом процесуальної діяльності експерта з визначених питань, доказом по справі, а дії експертів при проведенні судової експертизи не є управлінськими за своєю суттю і такі дії, а також висновки експертів не можуть перевірятися за межами передбаченого процесуального контролю, оскільки це є втручанням у проведення судової експертизи в межах розгляду судової справи.

Між тим, статтею 4 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються, зокрема, процесуальним порядком призначення судового експерта; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків; можливістю призначення повторної судової експертизи.

Враховуючи вищевикладені положення та обставини, суд зазначає, що висновок експерта від 12.11.2015 №2205/Е не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні положень частини першої статті 17 КАС України, яке призводить до змін правового статусу сторін, не породжує для сторін прав та обов'язків, не порушує існуючих прав чи обов'язків сторін, а є лише висновком спеціаліста (фахівця) у певній галузі знань. Отже, діяльність експерта під час проведення експертизи та підготовки висновків за її результатами не є управлінською діяльністю, а висновок, відповідно, актом управлінської діяльності, а відтак не може оскаржуватись у суді за такими ознаками.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 02.03.2015 №К/800/9164/15.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що судовий експерт не є суб'єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративно судочинства України, даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а слід розглядати за правилами ЦПК України.

Водночас, суд зазначає, що право позивача на звернення до суду з цим позовом в порядку цивільного судочинства стосується лише випадку, коли позовні вимоги стосуються виконання експертом умов договору про проведення експертизи (невиконання умов договору, неякісне виконання, заподіяння збитків тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на вищезазначені обставини судом встановлено відсутність підстав для розгляду заявлених вимог в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 109, 160, 165 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про зобов'язання вчинити дії.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п'яти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує ухвалу, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.П. Шулежко