Справа № 461/3158/16-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року № 876/7953/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на постанову Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 10.05.2016 звернувся в суд з адміністративним позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії за вислугу років та зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії на підставі довідки прокуратури Рівненської області №221/10 від 07.04.2016 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 09.08.2003, чинній на час виходу на пенсію, виходячи з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку, починаючи з 01 грудня 2015 року та здійснити відповідні виплати; стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років та зобов'язано провести перерахунок пенсії на підставі довідки прокуратури Рівненської області №221/10 від 07.04.2016 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 09.08.2003, чинній на час виходу на пенсію, виходячи з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку, починаючи з 01 грудня 2015 року та здійснено відповідні виплати.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права. Апелянт вказує, що починаючи з 1 червня 2015 року згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Тобто, з 1 червня 2015 року пенсії, що визначені порядку та на умовах, згідно із законом України «Про прокуратуру» не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються. Таким чином, починаючи з 01.06.2015 такі процесуальні дії (призначення та перерахунок пенсії за вислугою років працівникам прокуратури) управлінням не здійснюються у зв'язку з відсутністю правової норми, яка б регламентувала порядок реалізації таких правовідносин.

У судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 02.06.2009 перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні пенсійного фонду України Рівненської області.

15.10.2003 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 90% від суми заробітної плати.

05.04.2016 позивач звернувся до Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області із заявою згідно якої просив перерахувати йому пенсію з 01.12.2015 на підставі підвищення заробітної плати працівникам прокуратури, згідно постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів».

Позивачем було долучено довідку про середньомісячний заробіток за посадою, яку він займав при призначенні йому пенсії - першого заступника прокурора Рівненської області.

Згідно листа Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області №221/10 від 07.04.2016, ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії покликаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213- VIII.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» підвищено розміри заробітної плати працівників прокуратури на 25% з 01.12.2015. Дія проведення відповідного перерахунку, у зв'язку із зміною у грошовому забезпеченні за відповідною посадою.

При оформленні пенсії щодо позивача станом на 15.10.2003 органом ПФУ було застосовано положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 09.08.2003 року), яка була чинною на той час.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача щодо проведення перерахунку розміру пенсійної виплати, виходячи з положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в реакції, яка діяла на момент виникнення відповідних правовідносин із позивачем є обґрунтованою. Відповідач неправомірно відмовив позивачу в такому перерахунку. При цьому, заявлена вимога в частині стягнення моральної шкоди є занадто великою та задоволенню не підлягає.

Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на момент призначення позивачу пенсії) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Позивач працював в органах прокуратури та набув права на пенсійне забезпечення у 2003 році за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час набуття такого права.

Відповідно до ч. 13 ст. 50-1 Закону обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком пенсії.

За таких обставин, необхідною умовою для перерахунку пенсії є документи, додатково подані пенсіонером, в тому числі щодо тривалості вислуги років на прокурорських посадах та розміру місячного заробітку за відповідною посадою станом на час звернення за перерахунком пенсії. Таким чином, перерахунок пенсії провадиться на підставі розрахованої органами прокуратури України довідки про розмір середньомісячного заробітку за відповідною посадою.

Не може бути підставою для відмови у перерахунку пенсії те, що Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, відповідно до ч. 13 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування, але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

При цьому, положення ст. 50-1 Закону про збільшення розміру пенсії на 2 відсотки за кожен повний рік роботи понад 10 років на посадах прокурорів та слідчих, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, за своїм змістом не передбачає призначення пенсії, як реалізацію права на пенсійне забезпечення, а охоплюється поняттям саме перерахунку пенсії.

Колегія суддів зазначає, що застосовуванню підлягають саме норми Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на момент призначення пенсії за вислугою років, при здійсненні позивачу перерахунку такої пенсії, оскільки статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституцією України виокремлено певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, в тому числі і працівники прокуратури (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Виходячи із висловленого розуміння сутності соціальних гарантій працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при перерахунку пенсії за вислугою років працівникам прокуратури підлягає застосуванню норма, що визначає порядок перерахунку пенсії, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому судом першої інстанції зроблено правильний висновок про незаконність відмови позивачу в такому перерахунку.

Враховуючи те, що позивач звернувся до пенсійного органу 18 травня 2016 року, такий перерахунок має бути здійснений саме з цієї дати.

Однак, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачу слід провести перерахунок пенсії на підставі довідки прокуратури Рівненської області №221/10 від 07.04.2016.

Колегія суддів вважає, що оскільки відмова відповідача у здійсненні ОСОБА_1 перерахунку пенсії була обґрунтована виключно відсутністю права на такий перерахунок, що відповідач фактично не здійснював жодних дій щодо перерахунку пенсії позивачу на підставі його звернення від 05 квітня 2016 року, не оцінював надану позивачем довідку про розмір заробітної плати, не визначав нового розміру пенсії, не змінював відсотки середнього заробітку, з яких обраховувалася раніше призначена позивача пенсія, та не обмежував максимального розміру пенсії, яка має йому виплачуватися, колегія суддів приходить до висновку, що доказуванню підлягають виключно обставини, з якими пов'язана відмова позивачу у здійсненні такого перерахунку.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 грн., то суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні такої, виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з підпунктів 1, 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів того, що йому завдано моральну шкоду, в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 3, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року у справі №461/3158/16-а скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з розрахунку 90% із середнього заробітку.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести перерахунок пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 09.08.2003, чинній на час виходу на пенсію, виходячи з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку, починаючи з 01 грудня 2015 року та здійснити відповідні виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І.Рибачук

Постанова у повному обсязі складена 05.12.2016 року.