Справа № 398/2058/16-а
Суддя: Голосеніна Т. В.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №: 398/2058/16-а
УХВАЛА

Іменем України

"29" листопада 2016 р. Суддя Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Голосеніна Т.В., розглянувши матеріали адміністративного позову Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення виплаченої тимчасової державної допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченої тимчасової державної допомоги дітям, батько яких ухиляється від сплати аліментів, у розмірі 25121,28 грн., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378,00грн.

Аналізуючи заявлені позивачем вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1- 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє суду дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків "превентивного" судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачену позивачем допомогу та стягнення цієї суми з ОСОБА_1, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий характер, а не публічний характер, відносини не підпадають під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак - його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22 вересня 2015 року №21-1884а15.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 6 статті 109 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Оскільки позивачем заявлені позовні вимоги до фізичної особи за відсутності публічно-правового спору, а отже даний спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, згідно пункту 3 частини 2 Цивільного кодексу України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Відтак, вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення виплаченої тимчасової державної допомоги.

Роз'яснити позивачеві, що даний спір підсудний місцевому загальному суду в порядку цивільного судочинства.

Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою позовною заявою, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання цієї ухвали.

Суддя