Справа № 826/9509/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2016 року № 826/9509/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (позивача)
доГоловного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві Шеремет Юлії Михайлівни (відповідача)
треті особи:ОСОБА_3 (третьої особи-1), Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації (третьої особи-2), ОСОБА_4 (третьої особи-3)
прозвільнення з-під арешту квартири

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом (з урахуванням уточнюючої позовної заяви) до Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві Шеремет Юлії Михайлівни, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про:

- звільнення з-під арешту, накладеного постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Шеремет Юлією Михайлівною про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №48454047 від 17.08.2015 року, та виключення з акту опису й арешту майна нерухоме майно, а саме, квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язання головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Шеремет Юлію Михайлівну вчинити дії, спрямовані на зняття (скасування) арешту об'єкту нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що по справі №755/23791/14-ц державним виконавцем було описано та накладено арешт на всю квартиру, ОСОБА_6 позбавлена можливості здійснювати права володіння, користування та розпорядження майном, накладений арешт порушує її майнові права як власника квартири та у випадку продажу квартири на публічних торгах незаконно позбавить позивача права власності.

В судовому засіданні 15.09.2016 року представник позивача та представник третьої особи-1 вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи-3 заперечили проти задоволення позову.

Представник третьої особи-2 в судове засідання 15.09.2016 року не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

З огляду на неявку в судове засідання 06.10.2016 року представників відповідача, третіх осіб 1 та 2, які згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є такими, що належним чином повідомлені про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з червня 2010 року до 30.04.2013 року позивач проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період фактичних шлюбних відносин народилось троє дітей: дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, сини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та Марк, ІНФОРМАЦІЯ_2

Під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу 30.12.2011 року позивач та ОСОБА_3 придбали трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2, яку було оформлено на ОСОБА_3, оскільки позивач була вагітна і за станом здоров'я не мала можливості займатись оформленням права власності, не зважаючи на те, що квартира була придбана як за її особисті кошти так і за спільні сімейні. Наявність вказаних фактів було встановлено при розгляді справи №755/4173/15-ц Дніпровським районним судом м. Києва. Копія рішення від 14.05.2015 року.

30.04.13 року по 01.04.2015 року позивач та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, однак з квітня 2014 року не проживали однією сім'єю, не вели спільного господарства, не підтримувати шлюбних відносин. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Дніпровський районний суд м. Києва своєю ухвалою від 11.04.2016 року по справі №755/23791/14-ц відмовив у задоволені подання державному виконавцю відділу Державної Шкокавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. на примусове проникнення в квартиру АДРЕСА_2 для проведення опису та арешту майна у виконавчому провадженні про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, «оскільки право власності на частину спірної квартири не є доказом того, що у зазначеній квартири містяться речі та майно ОСОБА_3, яке може слугувати для опису та арешту державним виконавцем, а у спірній квартирі проживає колишня дружина - ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми, а тому дії державного виконавця можуть вплинути на їх інтереси, як на неповнолітніх дітей так і на особу, яка не є стороною виконавчого провадження».

Однак, 16.06.2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. здійснено примусове проникнення в квартиру АДРЕСА_2 та складено Акт опису й арешту майна на всю квартиру в цілому.

За час спільного сімейного життя ОСОБА_1 не було відомо про заборгованість її чоловіка перед іншими особами, оскільки він отримував кошти на розвиток бізнесу і не повідомив їй при розірванні відносин про будь-які наявні борги.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам, з урахуванням викладених ним обставин, суд враховує наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон №606-ХІV).

У ст.1 Закону №606-ХІV зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст.5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч.1 ст.11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 Закону №606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно ч.1 ст.17 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.25 Закону №606-XIV за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ч.1 ст.52 Закону №606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.1 ст.57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч.2 ст.57 Закону №606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.3 ст.57 Закону №606-XIV постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно ч.5 ст.57 Закону №606-XIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ч.1 ст.60 Закону №606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне твердження міститься в ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, у ч.7 ст.57 Сімейного кодексу України зазначено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

При цьому, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.82 Закону №606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було лише накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, при цьому, дій щодо реалізації такого майна не вчинялось.

Беручи до уваги вищевикладене, суд має зазначити про правомірність вчинених відповідачем дій щодо накладення арешту відповідно до постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві №48454047 від 17.08.2015 року на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя І.О.Іщук