Справа № 524/11018/14-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2016 р. м. Київ К/800/47550/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Загороднього А.Ф.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2015 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначала, що у 2011 році звільнилася з посади спеціаліста І категорії організаційного відділу по роботі з населенням, проте відповідач не виплатив усіх сум заробітку, що їй належать. Вказує на те, що лише після звільнення стало відомо, що у 2009-2010 роках їй виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань у меншому, ніж належить розмірі, а тому у 2014 році позивач звернулася до суду з позовами про стягнення невиплачених сум. Посилаючись на те, що судовими рішеннями Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука зобов'язано нарахувати та виплатити їй недоплачені суми допомоги та уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2011 року по 26 лютого 2015 року в сумі 123688,26 грн.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2015 року в позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, зокрема норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вказує, що суди не дали належної оцінки обставинам справи та наданим доказам, оскільки її право на перерахунок сум допомоги на вирішення соціально-побутових питань, виплачених у 2009-2010 роках підтверджено судовими рішеннями, що набрали законної сили, проте виконані відповідачем лише у квітні 2015 року, що підтверджується копіями виписок з банку.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу посилається на те, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами правильно встановлені факти, досліджені докази та наведені обґрунтовані висновки. Вказує, що на момент звільнення ОСОБА_4 усі належні їй суми були виплачені в повному обсязі. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що з 10 жовтня 2000 року ОСОБА_4 працювала у виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука на посаді спеціаліста І категорії організаційного відділу по роботі з населенням, з якої звільнилася 13 квітня 2011 року, у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на службі та виходом на пенсію.

Після звільнення, у 2014 році позивач зверталась до суду з позовами про перерахунок розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2009-2010 роки.

На виконання судових рішень, ухвалених у справах № 524/3426/14-а (рішення набрало законної сили 22 вересня 2014 року) та № 524/3430/14-а (рішення набрало законної сили 20 січня 2015 року), відповідач перерахував вказану допомогу.

Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з роботи, ні вона, ні роботодавець не були обізнані про розмір невиплаченої суми матеріальної допомоги, а тому відсутні підстави для застосування норм статей 116-117 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що позивач передчасно звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки така вимога може бути заявлена за умови проведення остаточних розрахунків між роботодавцем і працівником.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) та від 01 квітня 2015 року (справа № 6-41а15).

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позов про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні заявлено позивачем передчасно не ґрунтуються на законі, оскільки стягнення таких виплат можливе і у разі не проведення розрахунків на час вирішення спору судом.

Разом з тим, суди встановили, що ОСОБА_4 звільнилася з роботи у 2011 році і матеріальна допомога за 2009-2010 роки виплачена їй своєчасно. Спір щодо розміру цієї допомоги виник після звільнення лише у 2014 році та пов'язаний із застосуванням законодавства, що регулює сферу оплати праці.

Тобто, до 2014 року роботодавець не був обізнаний про наявність недоплачених сум, які слід було виплатити позивачу при звільненні, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті спірних сум, що є підставою для його звільнення від відповідальності за нормами статті 117 КЗпП України, та правильно відмовив в позові.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції має скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року скасувати, а постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
А.Ф. Загородній
Ю.К. Черпак