Справа № 161/14231/16-а,2-а/161/836/16
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 р. Справа № 876/9439/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

представника позивача Негодюка Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2016 року в справі №161/14231/16-а за позовом Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 про продовження строку затримання у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

встановив:

У жовтні 2016 року позивач - Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України - звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив продовжити строк затримання громадянина Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 05.02.2016 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказують, зокрема, на те, що відповідно до ч.7 ст.183-7 КАС України зобов'язані кожні три місяці звертатися в суд з адміністративним позовом про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства, якщо такий перевищує шість місяців, за наявності відповідних підстав.

В судовому представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

02.02.2016 року о 16:40 год. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на ділянці відділу прикордонної служби «Рівне» Луцького прикордонного загону, на території Любомльського району Волинської області, в районі прикордонного знаку № 977, 20 м від державного кордону України, за спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктом пропуску через державний кордон України, було виявлено та затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, без документів, що посвідчують особу.

05.02.2016 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області задоволено адміністративний позов Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Узбекистану - ОСОБА_2, про примусове видворення за межі України.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.08.2016 року в справі №161/10136/16-а задоволено позов Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Узбекистану - ОСОБА_2, та продовжено строк його затримання терміном на три місяці на підставі ч.7 ст.183-7 КАС України.

В жовтні 2016 року позивач вдруге звернувся з позовом про продовження строку затримання відповідача, однак оскаржуваним рішенням суд відмовив у продовженні такого.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, які були чинними на час затримання відповідача та прийняття рішення про видворення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з наступних мотивів.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш, як на дванадцять місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до рішення тво.офіцера відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Луцького прикордонного загону молодшого лейтенанта Т.М. Негодюк, затвердженого начальником Луцького прикордонного загону полковника О.В. Мейко, від 05.02.2016 року громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення було поміщено у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Відповідно до діючої норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк розміщення відповідача у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства не повинен перевищувати 12 місяців.

18.06.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства і врегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції», яким було обмежено строк перебування іноземця в ПТПІ до 6 місяців з можливістю подальшого продовження строку утримання в судовому порядку через кожні 3 місяці. Загальний термін утримання не повинен перевищувати 18 місяців.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 183-7 КАС України (в редакції, яка була діюча на момент ухвалення рішення), строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Однак в даному випадку дана норма не підлягає застосуванню як така, за твердженням апелянта, яка пом'якшує відповідальність особи та має зворотну дію в часі відповідно до ст. 58 Конституції України, з таких мотивів.

Тримання затриманих у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, не є результатом застосування до правопорушника санкцій за вчинене ним діяння. Більше того, чинне законодавство не передбачає такого виду стягнення або покарання, як поміщення до пункту тимчасового перебування. Разом з тим, відповідно до пункту 5 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1110 (в редакції постанови КМУ від 08.02.2012 №70), іноземці та особи без громадянства утримуються у пункті тимчасового перебування протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду про їх примусове видворення за межі України.

Отже, реалізація юридичної відповідальності за правопорушення, раніше вчинене особою, яка перебуває в пункті тимчасового перебування, відбувається у вигляді видворення за межі України. Утримання ж особи в пункті тимчасового перебування - це засіб забезпечення виконання цих санкцій, постановлених адміністративним судом. Тобто до предмету регулювання ч.7 ст.183-7 КАС України питання відповідальності жодним чином не входить.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для застосування приписів ст. 58 Конституції України про зворотну дію закону в часі щодо вказаної норми КАС України.

Відтак, мотиви апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону, які діяли на момент їх виникнення і на час прийняття рішення про видворення. При цьому, при ухваленні рішення про видворення відповідач у встановленому законом порядку був затриманий і поміщений у пункт тимчасового перебування іноземців та перебуває у згаданому місці, а тому підстави для продовження строку його затримання відсутні.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування немає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2016 року в справі №161/14231/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Бруновська Н.В.

Шавель Р.М.

Повний текст ухвали складено 05.12.2016 року.