Справа № 826/9967/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2016 року письмове провадження № 826/9967/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Абсолют Люкс»

до Головного управління ДФС у м.Києві

про визнання протиправними та скасування ППР

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Абсолют Люкс» (далі також - ТОВ «ТД «Абсолют Люкс», позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві (далі також - ГУ ДФС у м.Києві, відповідач), в якому просить :

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення ГУ ДФС у м. Києві від 12.04.2016 № про нарахування ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 4 219 887 грн та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 25 903 грн повністю;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м.Києві від 12.04.2016 № про нарахування ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5 674 576 грн та штрафних (фінансових санкцій) в сумі 1418 644 грн повністю;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у м.Києві від 12.04.2016 № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 41 813 грн повністю.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту та витрат є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Відповідач проти позову заперечував, вважаючи оскаржувані рішення законними та обґрунтованими, прийнятими за результатами перевірки позивача, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до положень ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне

На підставі п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, наказу ГУ ДФС у м.Києві про проведення перевірки від 15.02.2016 року № 2547, наказу про продовження термінів від 01.03.2016 № 1139 та у зв'язку з внесенням 28.12.2015 до Єдиного державного реєстру запису № 8048281 щодо прийняття рішення про припинення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Абсолют Люкс» (), на підставі направлень, виданих Головним управлінням ДФС у м. Києві від 16.02.2016 №97/26-15-13-01-04 та від 16.02.2016 №324/26-15-13-03-03 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Абсолют Люкс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 16.03.2016 відповідно до затвердженого плану перевірки.

12 квітня 2016 року відповідачем, на підставі акта перевірки № 8/26-15-14-01-04/38489653 від 16.03.2016, прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення № , яким позивачу за порушення пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» у розмірі 4 245 790 грн, в тому числі за податковими зобов'язаннями 4 219 887 грн та штрафними (фінансовими) санкціями 25 903 грн; № , яким позивачу за порушення пп.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.4, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 7 092 220 грн, в тому числі за податковими зобов'язаннями 5 674 576 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 1 418 644 грн; № , яким позивачу за порушення пп.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.4, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 41 8113 грн.

Як вбачається з акта перевірки, рішення про результати розгляду первинної скарги та рішення про результати розгляду скарги, збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств, зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість ґрунтується на наступних обставинах.

Перевіркою зроблено висновки, що правочини укладені між ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АБСОЛЮТ ЛЮКС» із ТОВ «Укр-Інторг» (ТОВ «Діслав»), ТОВ «Девкаліон Груп», ТОВ «Медітіріан ЛТД», ТОВ «Фоксберрі», ТОВ «Брокер Хаус», не спрямовані на реальне настання правових наслідків. Таким чином, надані до перевірки первинні документи бухгалтерського та податкового обліку не можуть бути взяті до уваги як первинні документи, що підтверджують проведення господарських операцій між юридичними особами.

За сукупністю вищевикладених матеріалів, перевіркою зроблено висновки про нереальність проведення господарських операцій між ТОВ «ТОРГОВИМ ДІМ «АБСОЛЮТ ЛЮКС» із ТОВ «Укр-Інторг» (ТОВ «Діслав»), ТОВ «Девкаліон Груп», ТОВ «Медітіріан ЛТД», ТОВ «Фоксберрі», ТОВ «Брокер Хаус» в частині товарів та виконання будівельних робіт, які нібито придбавалися ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АБСОЛЮТ ЛЮКС» та ТОВ «Укр-Інторг» (ТОВ «Діслав»), ТОВ «Девкаліон Груп», ТОВ «Медітіріан ЛТД», ТОВ «Фоксберрі», ТОВ «Брокер Хаус» у контрагентів-постачальників - перевіркою встановлено документування зазначених операцій та відображення в бухгалтерському обліку без отримання результатів таких операцій в дійсності.

Інших обставин збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств та зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В перевіряємому періоді між позивачем та ТОВ «ДІСЛАВ» () укладено договір поставки від 23.07.2014 № 7М-1, відповідно до якого ТОВ «ДІСЛАВ» зобов'язується поставити і передати у власність ТОВ «ТД «Абсолют Люкс», а останній - прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених даним договором.

На виконання умов вказаного вище договору позивачем надано : додаток №1 специфікація до договору № 7М-1 від 23.07.2014 (Договірна ціна №1); видаткові накладні № 11 від 28.07.2014, №12 від 25.07.2014; податкові накладні №11, 12; платіжні доручення №39 від 14.08.2014, № 36 від 11.08.2014.

Між позивачем та ТОВ «Девкаліон-Груп» було укладено договір купівлі-продажу № 29/01-М від 29.01.2015, відповідно до умов якого ТОВ «Девкаліон-Груп» зобов'язувався передати у власність ТОВ «ТД «Абсолют-Люкс» товари не продовольчої групи, а ТОВ «ТД «Абсолют-Люкс» зобов'язувався прийняти цей товар та сплатити його вартість на уовах цього договору.

У подальшому на виконання договору купівлі-продажу продавцем складено на адресу ТОВ «ТД «Абсолют-Люкс» видаткову накладну на переданий товар та зареєстровано відповідну податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних. У якості документального підтвердження доставки позивачу товарів надано товарно-транспортну накладну №426 від 26.02.2015.

Між позивачем та ТОВ «ФОКСБЕРРІ» було укладено договір поставки № 1 від 11.12.2015, відповідно до умов якого ТОВ «ФОКСБЕРРІ» зобов'язується поставити і передати у власність позивача, а позивач прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

На підтвердження виконання договору поставки № 1 від 11.12.2015, позивачем було надано видаткові накладні № 20 від 25.12.2015, № 231 від 25.12.2015, № 232 від 25.12.2015, № 235 від 28.12.2015, № 236 від 28.12.2015, № 237 від 28.12.2015, № 238 від 28.12.2015, № 239 від 28.12.2015, № 241 від 29.12.2015, № 242 від 29.12.2015, № 243 від 29.12.2015, № 244 від 29.12.2015, № 245 від 29.12.2015, № 249 від 30.12.2015, № 250 від 30.12.2015, № 251 від 30.12.2015 та податкові накладні № 99 від 25.12.2015, № 100 від 25.12.2015, № 101 від 25.12.2015, № 104 від 28.12.2015, № 105 від 28.12.2015, № 106 від 28.12.2015, № 107 від 28.12.2015, № 108 від 28.12.2015, № 110 від 29.12.2015, № 111 від 29.12.2015, № 112 від 29.12.2015, № 113 від 29.12.2015, № 114 від 29.12.2015, № 118 від 30.12.2015, № 119 від 30.12.2015, № 120 від 30.12.2015, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних; платіжне доручення № 613 від 06.01.2016.

Також в перевіряємому періоді між позивачем та ТОВ «БРОКР ХАУС» укладено договір купівлі-продажу № 11/1 від 30.11.2015, за умовами якого постачальник - ТОВ «БРОКЕР ХАУС» зобов'язується поставити і передати у власність ТОВ «ТД «Абсолют-Люкс», а ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором. На підтвердження виконання вищевказаного договору, позивачем було надано видаткові та податкові накладні. Також до матеріалів справи позивачем надані платіжні доручення.

Між позивачем та ТОВ «Горденія» було укладено договір купівлі-продажу № 15/05/01 від 05.05.2015, відповідно до умов якого ТОВ «Горденія» зобов'язується передати у власність ТОВ «ТД «Абсолют Люкс», а останній зобов'язується прийняти у свою власність та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться у видаткових накладних, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною цього договору. На підтвердження виконання договору купівлі-продажу № 15/05/01 від 05.05.2015, позивачем було надано видаткові та податкові накладні, товаро-транспортну накладну, платіжне доручення.

В перевіряємому періоді між позивачем і ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД», укладено ряд однотипних договорів про виконання будівельних робіт, відповідно до умов якого ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» на свій ризик та за завданням ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» зобов'язується виконати відповідно до проектної документації і здати ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» - загально-будівельні роботи.

Зокрема, між позивачем та ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» було укладено договори (на виконання будівельних робіт) № 19/12/Ш від 19.12.2014 та № 05/01-П від 05.01.2015, відповідно до умов яких ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» на свій ризик та за завданням ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» зобов'язується виконати відповідно до проектної документації і здати ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» - загально-будівельні роботи за адресою : Торгівельний комплекс будівельних та господарських матеріалів по вул.Полярній 20 в Оболонському районі м.Києва, а ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» зобов'язується прийняти такі роботи і оплатити їх на умовах цього договору.

21.01.2015 між позивачем та ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» було укладено договір № 21/01-Кл на виконання будівельних робіт, відповідно до умов якого, ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» на свій ризик та завданням ТОВ «ТД «Абсолют ЛТД» зобов'язується виконати відповідно до проектної документації і здати ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» - загально-будівельні роботи за адресою : Торгівельний комплекс по вул.Черепіна, ?, 1/3 в м.Суми, а ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» зобов'язується прийняти такі роботи і оплатити їх на умовах цього договору.

11.02.2015 між позивачем та ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» було укладено договір № 11/02-Б на виконання будівельних робіт, відповідно до умов якого, ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» на свій ризик та завданням ТОВ «ТД «Абсолют ЛТД» зобов'язується виконати відповідно до проектної документації і здати ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» - загально-будівельні роботи за адресою : Логістичний центр Калинівка по вул.Індустріальна 5, смт.Калинівка, Васильківського району, Київської області, а ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» зобов'язується прийняти такі роботи і оплатити їх на умовах цього договору.

На підтвердження виконання вищевказаних договорів, позивачем було надано додатки до договору (договірна ціна № 1), акти виконаних робіт, податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, платіжні доручення. Також позивачем на підтвердження реальності виконання робіт працівниками надано копії журналу реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці, журналу реєстрації інструктажів з питань пожежної безпеки, договорів добровільного страхування від нещасних випадків № 1/10-510 зі списком працівників.

Відповідно до пункту 44.1., пункту 44.2. статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (підпункт 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу).

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2. статті 138 Податкового кодексу України).

За приписами підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2., абзацу 1 пункт 198.3. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, крім іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3. статті 198 Кодексу).

За правилами пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України , не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, слід зазначити, що статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій. Відповідно, оформлені належним чином податкові накладні та інші первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку є документами, які є підставою для формування податкового кредиту та витрат підприємства у податковому обліку.

З аналізу п. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вбачається, що обов'язковим реквізитом такого первинного документу як видаткова накладна є дата та місце складання документа. Вимоги стосовно обов'язкового визначення в первинному документі місця проведення господарської операції та його обов'язкового співпадіння з місцем складання первинного документа статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не передбачено.

Крім того суд в даному випадку враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 11.02.2015 в справі № К/800/1217/13 відносно того, що оцінка господарських операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов укладення конкретного правочину з обов'язковим врахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому, формальні помилки в первинних документах не мають бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій.

В ході судового розгляду, судом були досліджені та оцінені надані позивачем договори та первинні документи по взаємовідносинам з контрагентами - постачальниками та контрагентами-покупцями, в результаті чого судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного законодавства, навпаки, вони складені належним чином та містять всі обов'язкові реквізити, отже такі документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій, які не містять дефектів форми та змісту.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами контрагента позивача (третіми особами в ланцюгу постачання), з якими позивач у взаємовідносини не вступав, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту та витрат.

Стосовно посилань відповідача на протокол допиту керівника ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» Литвиненка О.О. про його непричетність до фінансово-господарської діяльності підприємства та протоколу додаткового допиту ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Відповідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в постанові від 31.10.2013 по справі № К/9991/72665/12, протоколи допиту свідка не є достатніми доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Показання осіб, що значилися керівниками підприємств та від імені яких проставлені підписи на спірних документах не можуть вважатися безумовним доказом у справі про податкове правопорушення, заперечення керівником своєї причетності до здійснення фінансово-господарської діяльності юридичної особи, яка була створена або керована ним, не є достатньо об'єктивною та достовірною інформацією, адже може бути наданим з метою можливого запобігання для себе негативних кримінально-правових наслідків.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження факту наявності вироку суду по кримінальній справі в рамках якої був проведений допит свідка.

Крім того, чинним законодавством не передбачено настання негативних наслідків для добросовісного платника податку у вигляді позбавлення його права на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини повинні тягнути негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливати на права платника податків.

Окрім того, суд приймає до уваги те, в нотаріально посвідченій заяві зареєстрованій в реєстрі за № 2966 18.11.2016, ОСОБА_2 зазначив : «… під час додаткового допиту я дійсно надав покази про те, що працівники ТОВ «МЕДІТІРІАН ЛТД» не залучались саме для здійснення будівельно-монтажних робіт у м.Києві по вул.Полярна, 20. Проте працівники вказаного підприємства можливо виконували інші роботи, які в той час здійснювалися на об'єкті.»

Податковий кодекс України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку ДПІ, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до доходу та витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б контрагентам позивача збільшувались суми грошових зобов'язань по ПДВ, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентами і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагенти позивача, як юридичні особи були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Суд в даному випадку враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.01.2016 по справі №4842/11/2670, а саме: за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Таким чином, на виконання вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надані належні та допустимі докази на спростування фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, за наслідками яких прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що фактично були відсутні обставини, наявність яких дало б підстави ставити під сумнів реальність господарських операцій позивача з контрагентами.

Крім зазначеного, за правилами пункту 36.1., пункту 36.5. статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 47.1. статті 47, пункту 49.2. статті 49, пункту 109.1. статті 109 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 22.10.2010 та 31.01.2011 і повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 (справа «Булвес АД» проти Болгарії) констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 122, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Абсолют Люкс» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві :

- від 12.04.2016 № про нарахування ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 4 219 887 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 25 903 грн.;

від 12.04.2016 № про нарахування ТОВ «ТД «Абсолют Люкс» грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5 674 576 грн. та штрафних (фінансових санкцій) в сумі 1 418 644 грн.;

- від 12.04.2016 № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 41 813 грн.

3. Стягнути судові витрати в сумі 170 712,36 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Абсолют Люкс» () шляхом їх безспірного списання з рахунків ГУ ДФС у місті Києві, за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Арсірій