Справа № 826/16188/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2016 року № 826/16188/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ТОВ «Кей-Коллект» до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Новозаводського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1 про скасування постанов про арешт майна, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ «Кей-Коллект» звернулось до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Новозаводського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1 про скасування постанов про арешт майна від 18.07.2011 №33792541 від 03.08.2012 в частині накладення арешту на нерухоме квартиру за адресою АДРЕСА_1; зобов'язання винести постанови про зняття арешту з нерухомого майна - квартиру за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що зазначена квартира передана в іпотеку іпотечним договором від 03.03.2008 №30305Z126 та в подальшому передано позивачу на підставі договору про відступлення права вимоги від 13.02.2012, отже накладення відповідачами арешту на зазначену квартиру порушує права позивача як іпотекодержателя.

Представник Новозаводського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та клопотав про вирішення справи без його участі.

Інші сторони явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового вирішення справи.

У зв'язку з викладеним в судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (надалі - Закон № 606-ХІV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 2 Закону № 606-ХІV зазначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону № 606-ХІV зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

При цьому статтею 11 Закону № 606-ХІV державному виконавцю надано право у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його у встановленому законом порядку.

Право державного виконавця за заявою стягувача накласти арешт на майно (крім коштів) боржника з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення при відкритті виконавчого провадження також передбачено частиною 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону № 606-ХІV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту від 03.03.2008 №0. Також, згідно договору іпотеки від 03.03.2008 №30305Z126 передано в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Договором від 17.07.2008 про розірвання договору іпотеки №30305Z126 розірвано зазначений договір та передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу від 13022012№2 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012, яким передано право вимоги, зокрема, за вказаним вище договором.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта ОСОБА_1 вбачається, що 03.03.2008 зареєстрована заборона на нерухоме майно квартиру за адресою АДРЕСА_1, а саме вказана вище іпотека та 18.07.2008 зареєстровано іпотеку на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому, 18.07.2011 зареєстровано арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції. Також, 06.08.2012 зареєстровано арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови Новозаводського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про накладення арешту на майно боржника та заборони на його відчуження від 03.08.2012 №33732541 .

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Відповідно до ч.1,2 ст. 60 Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З системного аналізу викладеного вбачається, що іпотекодержатель, у разі виникнення підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, визначених ст. 33 Закону України "Про іпотеку" наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття арешту в порядку ст. 60 Закону України про виконавче провадження".

Проте, на час прийняття оскаржуваних постанов в іпотеці перебуває нерухоме майно квартира АДРЕСА_2. Іпотеку щодо нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 припинено договором від 17.07.2008 про розірвання договору іпотеки №30305Z126 (т. 1 а.с. 78-79).

З огляду на викладене, позивач не є іпотекодержателем нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 , отже накладення арешту оскаржуваними постановами на вказану квартиру не порушує безпосередньо на права, свободи та інтереси позивача.

Враховуючи, що протиправність оскаржуваних постанов позивач повязує виключно з реєстрацією іпотеки на квартиру за адресою АДРЕСА_1, оскільки матеріалами справи підтверджено розірвання договору іпотеки на зазначену квартиру, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку Постанову повністю або частково. Скарга про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня проголошення. Дана скарга подаються до апеляційного суду через суд першої інстанції. Згідно ст. 254 КАС України Постанова, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда