Справа № 825/1981/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року м. Чернігів Справа № 825/1981/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шевченко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління поліції охорони в Чернігівській області про виплату компенсації,

В С Т А Н О В И В:

08.11.2016 ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Чернігівській області (далі - Управління) та просить зобов'язати відповідача обчислити та нарахувати йому компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків виплати доплати за лютий-квітень 2016 року, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач, на виконання судового рішення, 11.10.2016 виплатив йому заборгованість по грошовому забезпеченню за лютий-квітень 2016 року (доплата за службу понад установлений законодавством робочий час). Однак, нарахування сум із запізненням призвело до знецінення отриманих коштів через інфляцію.

У зв'язку з наведеним зазначив, що він має право на компенсацію, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав письмові заперечення та пояснив, що грошові кошти в сумі 2470,18 грн. за понаднормово відпрацьовані години ОСОБА_3 в лютому-квітні 2016 року не були нараховані. Їх виплата відбулась у жовтні 2016 року на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду, а тому відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» позивач не має права на грошову компенсацію.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 наказом начальника Управління від 27.04.2016 № 87 о/с, згідно розділу VIIЗакону України «Про Національну поліцію», на підставі рапорту від 21.03.2016, звільнений з Національної поліції України за п. 7 ст. 77 (за власним бажанням) (а.с. 31).

Відповідно до розрахункового листа позивача за квітень 2016 року, Управлінням при звільненні ОСОБА_3 здійснено з ним розрахунки (а.с. 30).

Вважаючи, що відповідач при звільненні здійснив виплату не всього належного йому грошового забезпечення, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 у справі № 825/1038/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління про зобов'язання вчинити певні дії позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Зокрема, зобов'язано відповідача виплатити грошову компенсацію за понаднормово відпрацьовані години у розмірі 2470,18 грн. (а.с. 27-29).

На виконання вищевказаного судового рішення 11.10.2016 Управлінням здійснено нарахування та виплату ОСОБА_3 зазначену вище грошову компенсацію, що підтверджується відомістю про зарахування № 1 (а.с. 5).

Представник позивача зазначив, що у зв'язку із виплатою відповідачем позивачу коштів за лютий-квітень 2016 року у жовтні 2016 року, він втратив частину отриманого доходу, а тому, відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ОСОБА_3 має право на отримання передбаченої Законом компенсації.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону № 2050).

Статтею 3 Закону № 2050 встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні вимоги містяться в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

В рішенні від 15.10.2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про таке.

Винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов'язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

На підставі аналізу положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що суми грошового забезпечення нараховані не підприємством, а нараховані та стягнуті за рішенням суду, не є доходом або заробітною платою в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Таким чином, суд зазначає, що сума грошового забезпечення позивача за лютий-квітень 2016 року, стягнута та виплачена позивачу за рішенням суду не є об'єктом компенсації в розумінні вище наведених норм.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна