Справа № 810/1790/16
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року 810/1790/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді В.Р. Щавінського, суддів: Панової Г.В., Горобцової Я.В. при секретарі судового засідання - Ю.П. Сіренко за участю представника позивача, представника відповідачів, представника третьої особи розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Києві адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аніка"

до Державної фіскальної служби України (Відповідач - 1), Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (Відповідач - 2), Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

третя особа: третя особа: Міністерство фінансів України

про визнання незаконними та скасування рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 09.10.2015№ 11550/10-10-13-11-02-10, рішення (лист) ГУ ДФС у Київській області від 14.12.2015 № 3257/10/10-36-1101-10, рішення ДФС України від 16.03.2016 № 5653/6/99-99-11-02-02-15 та зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "АНІКА" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податкових період календарний місяць вересень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аніка" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, в якому просить:

- визнати незаконними та скасувати рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 09.10.2015 №11550/10-10-13-11-02-10;

- визнати незаконними та скасувати рішення (лист) ГУ ДФС у Київській області від 14.12.2015 №3257/10/10-36-1101-10;

- визнати незаконними та скасувати рішення ДФС України від 16.03.2016 №5653/6/99-99-11-02-02-15;

- зобов'язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "Аніка" копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податкових період календарний місяць вересень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було безпідставно відмовлено у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період - вересень 2015 р. на машинозчитувальному носієві з посиланням на Закон України "Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 р. №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), яким з 1 січня 2015 р. скасована норма Податкового кодексу України (далі - ПК України) про зобов'язання платника податків подавати до органу Державної фіскальної служби копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді (п. 201.15 ст.201 розділу V ПК України).

Крім того, позивач вважає необґрунтованим рішенням відповідача ДФС України від 16.03.2016 № 5653/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги та відповідача ГУ ДФС у Київській області від 14.12.2015 р. №3257/10//10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги, якими у задоволенні скарг позивача було відмовлено, оскільки, на думку позивача, вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів Державної фіскальної служби.

До того ж позивач вважає зазначене рішення відповідача ДФС України незаконним у зв"язку з тим, що скарга позивача була прийнята особою (працівником відповідача 1), яка не мала владних повноважень безпосередньо здійснювати перегляд рішень ГУ ДФС у Київській області та ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, а рішення було прийнято не керівником ДФС України, а його заступником.

Водночас, позивач стверджує, що оскільки протягом 20-денного строку ДФС України не було прийнято жодного рішення розпорядчого характеру (про задоволення скарги, відмову у задоволенні скарги або повернення скарги) його скарга має вважатися повністю задоволеною, а оскаржуване рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 09.10.2015№ 11550/10-10-13-11-02-10 скасованим.

Крім того, позивач стверджує, що оскаржувані рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області є протиправними, оскільки не містять мотивів та висновків на підтвердження правомірності відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за вересень 2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. У обґрунтування своєї правової позиції вказує, що Законом № 71-VIII впроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість (далі - ПДВ), яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (п.201.1 ст.201 ПК України), та одночасно скасовано норму ПК України щодо подання до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних (п. 201.15 ст.201 ПК України).

Стверджує, що рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області та оскаржувані рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області були видані правомірно, а отже, не підлягають скасуванню.

Крім того, зазначають, що у них відсутні повноваження та технічна можливість для перенесення інформації з поданого позивачем машинозчитувального носія до електронної бази даних податкових органів.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. У обґрунтування своєї правової позиції вказує, що Міністерство фінансів України здійснює свою діяльність відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 20.08.2014 № 375 (далі - Положення).

Згідно з Положенням до повноважень Мінфіну не відноситься питання розгляду по суті скарг платників податків на рішення органів ДФС.

Вказав, що зазначені функції закріплені у Положенні про Державну фіскальну службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236. Зокрема, відповідно до пункту 922 ДФС здійснює перегляд рішень територіальних органів ДФС під час проведення процедури адміністративного оскарження.

Крім того, ст. 56 ПК України визначений порядок подання платниками податку скарг на рішення контролюючих органів. Тобто даною статтею врегульовано питання оскарження рішень контролюючих органів.

Вважає, що скарги TOB «Аніка», були правомірно направлені Мінфіном до ДФС України за належністю для розгляду та надання відповіді заявнику.

Також вважає, що оскаржувані позивачем листи не є нормативно-правовими актами та не є актом індивідуальної дії, вони носять роз'яснювальний характер, та відповідно, не можуть встановлювати загальнообов'язкових норм (лист Міністерства юстиції України від 03.11.2006 № 22-48-548).

Заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2004 позивач зареєстрований як юридична особа, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

12 січня 2015 р. між позивачем та відповідачем ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було укладено договір про визнання електронних документів, згідно з яким податковим органом визнаються податковою звітністю подані позивачем податкові документи (податкова звітність, реєстри отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інші звітні податкові документи) в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу.

09.10.2015 позивачем було подано до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області лист вих. № 157/10-15, в якому зазначалося, що позивач подає копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі за звітний період - вересень 2015 р., який зберігається на машинозчитувальному носії інформації.

До цього листа було долучено копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних (код за ) в електронній формі за звітний податковий період вересень 2015 р. на флеш носієві "Kingston", серійний номер Н-009, ємністю 64 гігабайт зеленого кольору у файлі " 7997J20151013. XML" у кореневій директорії (папці) з можливістю машинного зчитування через USB.

09.10.2015 р. зазначений лист було зареєстровано ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області вх. № 19656/10.

09.10.2015 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області на адресу позивача було направлено лист вих. №11550/10/10-13-11-02-10, яким позивачу було роз'яснено, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних ("за формою J1201508") починаючи зі звітності за січень 2015 р. до контролюючого органу не подається.

23.11.2015 позивачем було направлено на адресу ГУ ДФС у Київській області скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. №207/11-15.

14.12.2015 ГУ ДФС у Київській області було направлено на адресу позивача відповідь - рішення про розгляд скарги, в якому зазначалося, що порушень при наданні ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області рішення (листа) №11550/10/10-13-11-02-10 не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2016 позивачем було подано до ДФС України скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. №18/01-16.

16.03.2016 ДФС Україна було прийняте рішення про результати розгляду скарги вих. №5653/6/99-99-11-02-02-15, яким скаргу позивача було залишено без задоволення.

Крім того, 26.01.2016 позивач надіслав до третьої особи скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 21/01-16, яку 15.02.2016 було направлено для розгляду до відповідача ДФС Україна.

Не погодившись з оскаржуваними рішеннями позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням суд вважає за необхідне вказати наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, ПК України, Законом №71-VIII, Положенням про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. N 236 (далі - Положення № 236), Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 р. N 446/2011 (далі - Положення № 446/2011).

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення (листа) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області № №11550/10/10-13-11-02-10 судом встановлено таке.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані, з поміж іншого, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Як вбачається з п. 49 Закону №71-VIII, ним внесено зміни до ст. 201 ПК України, зокрема, п. 201.15 ПК України, відповідно до якого платник податку повинен був вести реєстри виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді та щомісячно подавати до контролюючого органу копії записів у них.

Тобто, починаючи з 1 січня 2015 р., на підставі вимог п. 201.15 ст. 201 ПК України, зведені результати обліку операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з розділом V Кодексу, відображаються платником податку у податкових деклараціях.

Водночас, відповідно до вимог п. 201.11-1 ст. 201 ПК України, починаючи з 1 січня 2015 р., платник податків повинен вести реєстр документів, зазначених у підпунктах "а" -"в" п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Згідно з вимогами п. 201.11. ст. 201 ПК України підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку);

в) бухгалтерська довідка, складена відповідно до п. 36 підр. 2 роз. XX цього Кодексу;

г) податкова накладна, складена платником податку відповідно до п. 208.2 ст. 208 цього Кодексу та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, як реєстр виданих та отриманих податкових накладних, який платником податків ведеться за власним бажанням, так і реєстр документів, зазначених у підпунктах "а"-"в" п. 201.11 ст. 201 ПК України податкових накладних, до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 р. не подається.

У судовому засіданні встановлено, що позивачем за звітний період вресень 2015 р. податкову декларацію з ПДВ в електронному вигляді подано не було, проте, було подано податкову декларацію з ПДВ за вересень 2015 р. з додатками 1- 5 та доповненнями до неї у паперовому виді.

Крім того, як вже зазначалося, 09.10.2015 позивачем було подано до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі за звітний період - вересень 2015 р.

Наведене свідчить, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних не є податковою декларацією, а отже, норми пп. 49.12 ст. 49 ПК України по відношенню до реєстрів не повинні застосовуватися.

Враховуючи вимоги п. 201.15 ст. 201 ПК України суд вважає, що рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області №11550/10/10-13-11-02-10 (про скасування зобов"язання подавати копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі) було видано правомірно.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішень ГУ ДФС у Київській області від 14.12.2015 №3257/10/10-36-1101-10 та ДФС України від 16.03.2016 №5653/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги відповідно судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Згідно з вимогами п. 56.9 ст. 56 ПК України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у п. 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у п. 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, ст. 56 ПК України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Як вбачається з матеріалів справи, скарга, подана 23.11.2015 р. вих. №207/11-15 позивачем до ГУ ДФС у Київській області, останнім була розглянута та за результатами її розгляду 14.12.2015 було прийнято рішення №3257/10/10-36-11-01-10.

Наведене свідчить, що ДФС України та ГУ ДФС у Київській області скарги позивача були розглянуті в порядку та строки, встановлені ПК України.

Посилання позивача на необґрунтованість змісту спірних рішень відповідачів 1, ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даному випадку предметом дослідження є дотримання суб'єктами владних повноважень конкретних юридичних норм при прийнятті спірних рішень.

Крім того, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Проте, суд вважає таке твердження помилковим з таких підстав.

Як вже зазначалося, відповідно до вимог п. 56.3 ст. 56 ПК України, скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з вимогами п. 55.2 ст. 55 ПК України, контролюючими органами вищого рівня є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць; контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до вимог п. 1 Положення № 236 відповідач 1 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Як вбачається з п. 1 Положення № 446/2011, третя особа є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики (крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики), політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку, у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Згідно з вимогами п. 3 Положення № 446/2011 одним з основних завдань третьої особи є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

За твердженням позивача, ДФС України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте, не забезпечує її формування (таким органом є третя особа), а отже, позбавлений права на розгляд скарг, поданих платниками податків в порядку ст. 56 ПК України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням норм чинного законодавства, оскільки згідно з вимогами п. 3 Положення № 236 одним з основних завдань відповідача 1 є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

Отже, суд вважає, що твердження позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме ДФС України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку ст. 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд не погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень щодо розгляду скарги позивача на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як вбачається з п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Наведене свідчить, що до адміністративного суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи у разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Наведене свідчить, що рішення відповідачів - ДФС України та ГУ ДФС у Київській області про результати розгляду скарг не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку та самі по собі не породжують настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2015 р. (номер судового рішення в ЄДРСР - 44320586).

Водночас, судом не може бути враховано твердження позивача про те, що спірними рішеннями відповідачів було порушено його право на самостійне визначення способу ведення узагальнення інформації, оскільки воно не було жодним чином обґрунтовано.

Крім того, при вирішенні справи судом враховано, що на контролюючі органи покладено функції, передбачені ст. 19 1 ПК України, та інші функції, визначені законами України.

Проте, у судовому засіданні позивачем жодним чином не було обґрунтовано твердження щодо наявності у відповідача - ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області обов'язку по перенесенню реєстру виданих та отриманих податкових накладних з поданого машинозчитувального носія до електронної бази даних податкових органів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що рішення відповідача ГУ ДФС у Київській області від 14.12.2015 №3257/10/10-36-1101-10 та ДФС України від 16.03.2016 №5653/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги позивача є правомірними, а отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих позивачем копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період - вересень 2015 р. до облікових даних щодо позивача в інформаційних базах даних ДФС України судом встановлено таке.

Позовні вимоги в цій частині є похідними від позовних вимог, викладених у п.п. 2-4 прохальної частини позовної заяви, а отже, відмова у задоволення перелічених первинних вимог є підставою для відмови у задоволенні і похідних від них вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що і було зроблено відповідачами 1,2,3.

При вирішенні справи суд приймає до уваги, що наявність дійсного (фактичного) порушення відповідачами прав та інтересів позивача має бути доведена належними та допустимими доказами саме позивачем.

Проте, подані позивачем докази не підтверджують обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, та не спростовують доводи та заперечення відповідачів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 69-71, 94, 97, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядку, встановленому статтями 185-187 КАС України.

Головуючий - суддя Щавінський В.Р.

Судді: Панова Г. В.

Горобцова Я.В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 листопада 2016 р.