Справа № 826/5133/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 листопада 2016 року № 826/5133/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Данилишина В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства фінансів України

пропоновлення на роботі
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства фінансів України про визнання протиправним та скасування наказу від 03.03.2016 №143-о, поновлення на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України та внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення щорічної матеріальної допомоги державним службовцям у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати 9 267,5 грн. стягнення витрат на оплату правової допомоги в сумі 4 409,6 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її посада не підлягала скороченню відповідно до наказу від 27.11.2015 № 1098 «Про затвердження Структури та чисельності структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України» та Переліку 14 змін у штатному розписі Міністерства фінансів України, отже оскаржуваний наказ є безпідставним та протиправним.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства фінансів України від 03.03.2016 №143-о ОСОБА_1 звільнено з посади головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України у зв'язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про державну службу" (в редакції чинній на час спірних правовідносин) крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється з підстав визначених вказаною статтею.

Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Наказом Міністерства фінансів України від 27.11.2015 № 1098 «Про затвердження Структури та чисельності структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України» затверджено структуру та чисельність працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України, з якого вбачається, що у відділі фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України скорочено одну посаду заступника начальника відділу. Посада, яку обіймала позивач - головного фінансиста-економіста та ніші посади головних фінансистів - економістів відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України не скорочені.

З системного аналізу викладеного вбачається, що фактично не відбулось скорочення посад головних фінансистів - економістів відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша ст. 49-2 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

З матеріалів справи вбачається, що позивача 04.01.2016 попереджено про наступне вивільнення та запропоновано посади, з якими позивач не погодилась, оскільки запропоновані посади були вакантні до виходу працівників з відпустки по догляду за дитиною до трьох років.

Відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Рівень кваліфікації вимірюється рівнем освіти працівника та здобутими навичками під час виконання робіт за певною спеціальністю. До уваги беруться дані останньої атестації працівника, обґрунтована й об'єктивна характеристика-відгук безпосереднього керівника про його роботу. Особливо слід звертати увагу на якість виконання працівником своїх трудових обов'язків відповідно до статті 139 КЗпП. Враховується також наявність (відсутність) документально підтверджених фактів притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за останній робочий рік (ст. 147, 148, 151 КЗпП), інших документів, які характеризують роботу працівника. Зокрема, може враховуватися й думка колективу, в якому працює такий працівник.

Продуктивність праці вимірюється певними виробничими показниками. Для працівників з погодинною оплатою праці показником продуктивності праці може бути рівень невиробничих втрат робочого часу за останній робочий рік. Це, зокрема, кількість відпусток без збереження заробітної плати, наданих на прохання такого працівника, обсяг втрат робочого часу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (крім випадків виробничого травматизму чи професійних захворювань) тощо. З матеріалів справи вбачається, що позивач має безперервний стаж роботи в Центральному апараті Міністерства фінансів України з 2008 року, характеризується позитивно.

Підсумовуючи викладене, оскільки посада, яку обіймала позивач не була скороченою та враховуючи, що позивач має безперервний стаж роботи в Центральному апараті Міністерства фінансів України з 2008 року, отже оскаржуваний наказ є необґрунтованим, протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Протиправність наказу від 03.03.2016 №143-о прямо вказує на обґрунтованість позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України.

Відповідно до довідки від 24.05.2016 №16030/156 середньомісячна заробітна плата позивача становить 9267,5 грн, середньоденна заробітна плата становить 463,37 грн.

Період вимушеного прогулу становить з 04.03.2016 по 21.11.2016, тобто 181 робочий день, отже позивачу за вказаний період належить до виплати 83869,97 грн.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивачу виплачено вихідну допомогу в сумі 9267,6 грн. З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню 74602,37 грн.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З огляду на викладене, суд вбачає наявними підстави для звернення до негайного виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України, стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 9267,5 грн.

Щодо позову в частині стягнення з відповідача щорічної матеріальної допомоги державним службовцям у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати 9 267,5 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час звільнення позивача) державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Відповідно до п. 6 згадуваної постанови преміювання керівників органів виконавчої влади та інших органів, їх заступників, встановлення їм надбавок, передбачених цією постановою, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається органом вищого рівня.

Отже, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачується в межах фонду оплати праці та є правом керівника органу.

В матеріалах справи наявні ксерокопії заяв позивача про виплату їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, проте відповідно до копій розрахункових листів за березень 2016 року зазначена допомога позивачу не виплачена.

Проте, враховуючи, що вказана матеріальна допомога виплачується в межах фонду оплати праці, суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Щодо позову в частині стягнення витрат на оплату правової допомоги в сумі 4 409,6 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 94 КАС України - якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 87 КАС України - до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 90 КАС України - витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Згідно з частиною першою статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України про вчинення окремої процесуальної дії поза залою судового засідання або під час виконання судового доручення секретарем судового засідання складається протокол.

Згідно Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 N5076-VI (далі - Закон N 5076-VI) під іншими видами правової допомоги розуміють види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Враховуючи наведе, витрати на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню є правова допомога, яка надавалась у судовому засіданні та час ознайомлення із матеріалами справи у суді, інші витрати заявлені позивачем відшкодуванню не підлягають оскільки це не передбачено чинним законодавством та не є окремою процесуальною дією.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, позивачем до адміністративного позову були додані наступні копії документів: договір про надання правової допомоги від 22.03.2016 №22/03-16, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, розписку про отримання грошових коштів в сумі 4 409,6 грн.

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, адвокатом Дядюком Є.М. потрачено на ознайомлення з матеріалами справи в суді, попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин та застосованого законодавства, підготовку тексту позовної заяви та інших процесуальних документів - 4 години; участь у судових засіданнях - 4 години.

Судом встановлено, що на участь у судовому засіданні представником позивача потрачено 2 години 45 хвилин., на ознайомлення з матеріалами справи - 30 хвилин (30.05.2016) з урахуванням того, що в матеріалах справи були наявні позов з доданими матеріалами та ухвала про відкриття провадження у справі.

З огляду на викладене вище суд вбачає наявними підстави для стягнення на користь позивача витрат на оплату правової допомоги в сумі 2 067 грн. В іншій частині судові витрати не підлягають присудженню на користь позивача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити частково позов.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 03.03.2016 №143-о в частині звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України.

4. Стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 74602,37 грн.

5. Звернути до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України, стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 9267,5 грн.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 067 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України.

7. Відмовити в задоволенні позову в іншій частині.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур