Справа № 826/2510/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2016 року № 826/2510/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак М. В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради

про визнання протиправними дії, поновлення на роботі

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради та просить суд визнати дії Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління транспорту та пасажирських перевезень протиправними; визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради від 04.12.2012 №63-К; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління транспорту та пасажирських перевезень Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради; стягнути із Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути із Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем в односторонньому порядку змінено підстави його звільнення, що в свою чергу свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив адміністративний позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, які викладені в письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.05.2015 зазначені вище рішення скасовано, а адміністративну справу №826/2510/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2016 адміністративну справу №826/2510/16 прийнято до провадження.

В судове засідання відповідач не прибув, явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не подавав.

З огляду на вказані обставини, судом в порядку ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження

Розглянувши наявні в справі документи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2014 ОСОБА_1 подано заяву відповідачу про надання з 05.12.2014 основної щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів з подальшим звільненням з роботи згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради від 04.12.2014 наказано надати ОСОБА_1 - начальнику управління транспорту та пасажирських перевезень невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2012 по 22.06.2013 на 12 календарних днів, частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2013 по 22.06.2014 на 18 календарних днів (всього 30 календарних днів) з 05.12.2014 по 03.01.2015 з наступним звільненням.

Відповідно до запису в трудовій книжці від 03.01.2015 позивач звільнений з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу від 04.12.2014.

Незгода позивача із зазначеною в трудовій книжці підставою звільнення зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Як вже було зазначено вище, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.05.2015 зазначені вище рішення скасовано, а адміністративну справу №826/2510/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 10.05.2015 слідує, що підставою для скерування адміністративної справи №826/2510/15 на новий розгляд до суду першої інстанції було наступне: «Відповідно до частини 1 пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з положеннями статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто підстава звільнення за угодою сторін, яку зазначив позивач у своїй заяві та підстава припинення трудових правовідносин - за власним бажанням, за якою відповідач звільнив ОСОБА_1 мають різний характер та наслідки для працівника.

Необхідно зазначити, що у випадку звільнення на підставі частини 1 статті 36 позивач на 8 день після звільнення мав право стати на облік в державній службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 28 квітня 2009 року №9-рп/2009 зазначив, що приписами Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю є одним з видів компенсацій, що забезпечуються державою (підпункт "в" частини першої статті 25); особи, визнані у встановленому законом порядку безробітними, мають право на одержання цієї компенсації - допомоги по безробіттю (частина друга статті 11). В рішеннях Конституційного Суду України неодноразово підкреслювалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, за яким кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї (стаття 48 Конституції України), тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007).

Водночас судами попередніх інстанцій не було надано оцінки тому факту, що помилка щодо норми статті за якою позивача було звільнено з роботи, мала, як наслідок позбавлення права позивача на отримання матеріальної допомоги по безробіттю.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача відповідно до запису в трудовій книжці від 03.01.2015 відбулося згідно наказу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №63-к від 04.12.2014, натомість зміни до наказу про звільнення, з зазначенням вірної статті та відповідно причини припинення трудових правовідносин були внесені в наказ Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №57-к від 04.12.2014, який не фігурує в трудовій книжці ОСОБА_1

Проте судами попередніх інстанцій належної оцінки зазначеному факту надано не було.

Також необхідно зауважити, що відповідачем при звільненні було невірно вирахувано дату звільнення ОСОБА_1».

Вирішуючи спір по суті, з урахуванням висновків викладених в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10.05.2015 суд керується положеннями чинного законодавства станом на час виникнення спірних відносин та звертає увагу на наступне.

Так, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ч. 1 ст. 1 КЗпП України).

Статтею 51 КЗпП, серед іншого, передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, спірним моментом при звільненні позивача із займаної посади є зазначення відповідачем в трудові крижці ОСОБА_1 підстави для звільнення останнього «за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України».

Департамент транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, заперечуючи проти позову вказав, що ним 10.03.2015 видано наказ №17-к «Про внесення змін до наказів №57-к від 04.12.2014, №58-к від 04.12.2014 та наказу №2-в від 05.01.2015», яким внесено зміни до наказу №57-к від 04.12.2014 «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_1», а саме пункт 1 наказу викладено в такій редакції:

«Надати ОСОБА_1, начальнику управління транспорту та пасажирських перевезень, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2012 по 22.06.2013 тривалістю 12 календарних днів, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2013 по 22.06.2014 тривалістю 18 календарних днів (всього 30 календарних днів) з 05.12.2014 по 04.01.2015 з наступним звільненням за угодою сторін згідно пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України».

Листом №053-1913 від 10.03.2015 ОСОБА_1 надіслано копію наказу Департаменту №17-к від 10.03.2015 «Про внесення змін до наказів №57-к від 04.12.2014, №58-к від 04.12.2014 та наказу №2-в від 05.01.2015» та запропоновано прибути до Департаменту для внесення необхідних записів до трудової книжки.

Суд оцінюючи вказані доводи, як підставу для відмови в задоволенні адміністративного позову вважає їх безпідставними, оскільки звільнення ОСОБА_1 було здійснено на підставі наказу №63-К від 04.12.2014, а тому наказ №17-к «Про внесення змін до наказів №57-к від 04.12.2014, №58-к від 04.12.2014 та наказу №2-в від 05.01.2015» жодним чином не вносить зміни до спірного наказу, а таким чином не відновлює порушенні права та охоронювані законом інтереси останнього.

В той же час, суд аналізуючи доводи позивача в частині порушення його прав та наявності підстав для задоволення адміністративного позову вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, ОСОБА_1 у своїх додаткових поясненнях від 16.06.2016 стверджує, що внаслідок незаконних дій Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради останній був позбавлений можливості отримувати кошти з допомоги по безробіттю для матеріального забезпечення себе та своєї родини.

Частиною 1 ст. 69 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь - які належні та допустимі докази на підтвердження обставин звернення ОСОБА_1 до відповідних органів соціального захисту з метою отримання допомоги по безробіттю та їх відмови у наданні останньої. Таким чином, доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання дій Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління транспорту та пасажирських перевезень протиправними та, як наслідок скасування відповідного наказу й відповідно поновлення позивача на займаній посаді, оскільки відповідну заяву про звільнення ОСОБА_1 подано особисто. Тобто, ним фактично реалізовано своє право щодо вільного обрання місця роботи та й відповідно припинення трудових відносин.

При цьому, факт наявності вимушеного прогулу в процесі розгляду справи судом не встановлено, а тому позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради моральної шкоди суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене в сукупності суд дійшов до висновку, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

Проте, слід звернути увагу, що ст. 162 КАС України встановлено, зокрема, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З вказаного слідує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Так, під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що в спірному наказі Департаментом транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради було допущено помилку в частині підстав звільнення позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірним моментом в даних правовідносинах є зазначенням Департаментом транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради не вірної підстави звільнення позивача. Саме ці обставини і слугували підставою для звернення позивача з відповідним адміністративним позовом. При цьому, суд враховує, що під час видання наказу від 04.12.2012 №63-К відповідачем було не вірно вираховувано дату звільнення ОСОБА_1.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Водночас, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено неправильне формулювання причини звільнення ОСОБА_1 та дати його звільнення, суд з метою повного та всебічного захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача вважає за необхідне внести зміни до наказу Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.12.2012 №63-К «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_1», а саме п. 1 викласти в такій редакції:

«п. 1. Надати ОСОБА_1 - начальнику управління транспорту та пасажирських перевезень невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2012 по 22.06.2013 на 12 календарних днів, частину не використаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2013 по 22.06.2014 на 18 календарних днів (всього 30 календарних днів) з 05.12.2014 по 04.01.2015 з наступним звільненням за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України».

Суд акцентує увагу на тому, що неправильне формулювання причини звільнення позивача та помилка в даті обрахування його звільнення не тягне за собою поновлення останнього на роботі.

Таким чином, за підсумком наведеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову та виходу за межі позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

2. Вийти за межі позовних вимог та змінити наказ Департаменту транспортної інфраструктури м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.12.2012 №63-К «Про надання відпустки з наступним звільненням ОСОБА_1», виклавши п.1 в такій редакції:

«п. 1. Надати ОСОБА_1 - начальнику управління транспорту та пасажирських перевезень невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2012 по 22.06.2013 на 12 календарних днів, частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2013 по 22.06.2014 на 18 календарних днів (всього 30 календарних днів) з 05.12.2014 по 04.01.2015 з наступним звільненням за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України».

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В. І. Келеберда