Справа № 813/2370/16
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Справа № 813/2370/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

ссекретар судового засідання Приймак С.І.,

від позивача Лаврів В.В.,

від відповідача не прибув,

від третьої особи 1 не прибув,

від третьої особи 2 не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом за позовом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівської області, треті особи: Сокальський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державне підприємство "Львіввугілля", про визнання протиправним та скасування рішення, визнання незаконною бездіяльності, визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулося Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівської області (далі - відповідач), Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, Державне підприємство "Львіввугілля" (далі - третя особа 2), про визнання протиправним та скасування рішення, визнання незаконною бездіяльності, визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії.

В попередньому судовому засіданні 11.10.2016 року допущено заміну процесуального статусу Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі - третя особа 1).

30.08.2016 року за вх. № 21756 надійшла заява про уточнення позовних вимог /а.с.120/, відповідно до якого просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15.06.2016 року № 227/0/6-1606-13;

- зобов'язати начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винести постанову, якою надати доручення начальнику Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанови відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області від 31.12.2015 року про повернення виконавчих документів по виконавчих провадженнях та у відповідності до вимог Закону України «про гарантії держави щодо виконання судових рішень, Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року № 440 подати виконавчі провадження до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей необхідних для перерахування стягувану коштів.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що на виконанні у ВДВС Сокальського РУЮ знаходились накази та виконавчі листи Господарського суду Львівської області, а також виконавчі листи Львівського окружного адміністративного суду про стягнення з ДП „Львіввугілля" (боржник) на користь ВВДФ в м.Червонограді (стягувач) заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 63085306,98 грн. Недоїмки та 10782175,88 грн. пені та стягнення перевиплачених коштів на загальну суму 7818,77 грн.

11.05.2016 року ВВДФ в м. Червонограді отримано 89 постанов про повернення виконавчих документів стягувачеві від 31.12.2015 року, з підстав п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження". Не погоджуючись із діями начальника ВДВС Сокальського РУЮ в частині винесення та затвердження постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві та бездіяльністю в частині не передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів ВВДФ в м. Червонограді подано скаргу до Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області на рішення та дії ВДВС Сокальського РУЮ, у задоволенні якої відмовлено, про що надано відповідь за вих. № 227/0/6-1606-13 від 15.06.2016 року.

Так, позивач вважає, що рішення УДВС ГТУЮ у Львівській області про відмову в задоволенні скарги позивача (стягувача) протиправною, дії начальника ВДВС Сокальського РУЮ щодо винесення та затвердження постанов про повернення виконавчих листів стягувачу від 31.12.2015 року протиправними; постанови ВДВС Сокальського РУЮ про повернення виконавчих документів стягувачу від 31.12.2015 року протиправними; бездіяльність начальника ВДВС Сокальського РУЮ щодо не передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів протиправною.

Пояснив, що боржником за відповідними провадженнями є ДП „Львіввугілля", рішення суду про стягнення коштів з боржника не виконане протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавче провадження, ВДВС Сокальського РУЮ встановлено факт наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження". Отже, з врахуванням викладеного та всупереч вимогам норм Закону та Порядку начальником ВДВС Сокальського РУЮ протиправно як винесено та затверджено постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві та не передано до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів. Крім того, в порушення вимог ч. 4 ст. 47 Закону постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31.12.2015 року одержані лише 11.05.2016 року. Зокрема, позивачем на адресу ВДВС Сокальського РУЮ Львівської області 15.01.2016 року направлено акти звірки відділення ВДФСНВ в м. Червонограді з ДВС щодо виконання виконавчих листів суду станом на 01.01.2016 року з супровідним листом від 14.01.2016 року, які були отримані ВДВС Сокальського РУЮ 20.01.2016 року. Дані акти підписано начальником ВДВС Сокальського РУЮ Львівської області та повернуті на адресу позивача 12.02.2016 року. У вказаних актах звірки не зазначено про винесення 31.12.2015 року постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві. З врахуванням викладеного позовні вимоги є обґрунтованими та слід задовольнити.

Відповідач та треті особи явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи іншого змісту не подавали.

Суд прийняв до уваги думку представника позивача щодо можливості почати судовий розгляд за даною явкою, а також зважив на дозволені законом строки розгляду справи, ухвалив на підставі ст. ст. 71, 128 Кодексу адміністративного судочинства України розглянути справу на підставі наявних у ній доказів без участі відповідача та третіх осіб.

Суд заслухав пояснення представника позивача, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

31.12.2015 року державними виконавцями винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 39471560; ВП № 39470168; ВП № 39471141; ВП № 39469699; ВП № 39469866; ВП № 39470803; ВП № 39470294; ВП № 39471411; ВП № 39470676; ВП № 39470943; ВП № 47097730; ВП № 39546410; ВП № 39546683; ВП № 39546812; ВП № 39546927; ВП № 39547051; ВП № 39547144; ВП № 40649731; ВП № 39547495; ВП № 39547605; ВП № 39547690; ВП № 46729825; ВП № 39566275; ВП № 39566247; ВП № 39535972; ВП № 39535027; ВП № 39536200; ВП № 39535564; ВП № 40014233; ВП № 46729640; ВП № 39566147; ВП № 39560670; ВП № 39566009; ВП № 39566187; ВП № 39559971; ВП № 39560215; ВП № 39566228; ВП № 39566206; ВП № 39566092; ВП № 39566116; ВП № 39566055; ВП № 39552160; ВП № 39550792; ВП № 39552513; ВП № 39552008; ВП № 39551619; ВП № 39551546; ВП № 39551425; ВП № 39547787; ВП № 39551748; ВП № 39552362; ВП № 39551854; ВП № 48452889; ВП № 39537964; ВП № 39538430; ВП № 39538302; ВП № 39537784; ВП № 39538767; ВП № 39537659; ВП № 39538870; ВП № 39537487; ВП № 47956839; ВП № 39544594; ВП № 39540386; ВП № 39544280; ВП № 39540267; ВП № 39545437; ВП № 39545026; ВП № 39544888; ВП № 39544435; ВП № 39545162; ВП № 39545322; ВП № 45798083; ВП № 39461426; ВП № 39462120; ВП № 39461212; ВП № 39461989; ВП № 39461036; ВП № 39465745; ВП № 39461525; ВП № 42971284; ВП № 39539363; ВП № 39539239; ВП № 39539062; ВП № 47935554; ВП № 47935469; ВП № 39540077; ВП № 39539586; ВП № 39539462 /а.с.12-100/.

18.05.2016 року позивачем сформовано скаргу на рішення та дії відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління Львівської області /а.с.101-102/, відповідно до якої позивач просив визнати незаконною бездіяльність ВДВС Сокальського РУЮ в частині невиконання вимог Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а також неподання до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів та незаконними дії в частині винесення постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві. Визнати постанови ВДВС Сокальського РУЮ від 31.12.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві безпідставними, скасувати дані постанови та зобов'язати ВДВС Сокальського РУЮ поновити виконавче провадження з виконання виконавчих листів з подальшим поданням у відповідності до вимог Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державною, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року № 440 до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей необхідних для перерахування стягувачу коштів.

15.06.2016 року за № 227/0/6-1606-13 позивачу надано відповідь на вказану скаргу, повідомлено про наявність встановленої Законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, у зв'язку з чим винесено оскаржувані постанови відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження", роз'яснено право повторного пред'явлення виконачих листів до виконання, протягом строків передбачених ст. 22 Закону України „Про виконавче провадження", а також право у разі незгоди з прийнятим за результатами скарги рішенням, звернутись до суду чи вищестоящих органів /а.с.103/.

Позивач вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що порушує права позивача, з метою відновлення порушеного права шляхом зобов'язання скасування постанов про повернення виконавчих документів стягувачеві, датованих 31.12.2015 року, уточнив позовні вимоги та просив такі задовольнити.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 р. (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

В силу положень ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з п. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Приписами п. 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" про повернення стягувачу виконавчого документа державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим законом.

Вичерпні підстави повернення виконавчого документу стягувачеві визначено ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження".

Так, підставою для винесення постанов про повернення виконавчих документів стягувачу, датованих 31.12.2015 року визначено п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України „Про виконавче провадження", яким передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Статтею 82 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Скарга подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Частиною 2 даної статті передбачено, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Суд зважає на покликання представника позивача не неправомірність дій та рішень відповідача, однак зазначає, що оскільки наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб'єктивного права позивача, то у разі незгоди з діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача, не матиме своїм правовим наслідком захист прав позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання та скасування оскаржуваного рішення не матиме наслідком захисту порушених прав позивача. На переконання суду, належним у даному випадку способом захисту порушених прав позивача була б вимога про визнання протиправними та скасування постанов про повернення виконавчих документів стягувачу від 31.12.2016 року.

Суд звертає особливу увагу на той факт, що первісний позов позивача містив таку вимогу, однак з метою сплати судового збору у розмірі меншому, ніж було визначено, зокрема, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 14.07.2016 року, позивач уточнив позовні вимоги.

Щодо вимоги про зобов'язання вчинити дії, суд зазначає, що задоволення зазначеної вимоги, означатиме втручання у дискрецію (вільний розсуд) діяльності суб'єкта владних повноважень, з огляду на наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

За встановлених у справі обставин, зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення означало б втручання суду у дискреційні повноваження, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а отже у задоволенні вказаної вимоги також слід відмовити.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 КАС України).

Зважаючи на викладене в сукупності, враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту своїх порушених прав, та не підтвердження позовних вимог належними доказами, суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаного позову та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 94 КАС України судові витрати у виді судового збору позивачу повертати не слід.

Керуючись ст.ст. 2, 6-14, 17-20, 50, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 05.12.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.