Справа № 509/1398/16-а
Суддя: Курочка В. М.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/1398/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Курочки В.М.

при секретарі Задеряки Г.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника Таїровського селищного голови Хасаєва Х.Г. - Шепеля С.В., .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради, Таїровського селищного голови Хасаєва Хасан Гаруновича про визнання протиправною дії та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому зазначив, що у біографії, розповсюдженій Хасаєвим Х.Г. при реєстрації кандидатом на посаду Таїровського селищного голови, зазначено: народився у селі Новогагатлі Дагестанської АССР; 1980-1996 роки - вантажник, завідуючий відділом, директор підприємства «Укрторгбудматеріали»; 1996-2000 роки - директор Оптового продовольчого ринку «Автотаксосервіс»; освіта вища. У 1998 році закінчив Одеський інститут народного господарства за фахом «товарознавець».

Перед виборами на сайті «Одеський футбол» стосовно Хасаєва Х.Г. було розміщено інформацію: народився у місті Хасар'юрті, Дагестанська АССР; навчався у Донецькому технікумі фізичної культури. Закінчив Одеський технікум торгівлі (1983) і Одеський інститут народного господарства (1989); з 1983 року працює у торговій сфері ( з 1996 року - директор ринку «Чорноморський»).

У Вікіпедії на сторінці Хасаєва Х.Г. розміщені дані: народився у Хасав'юрті; у 1983 році закінчив Одеський технікум торгівлі, а у 1989 році Одеський інститут народного господарства. Навчався у Донецькому технікумі фізичної культури; з 1983 року працює у торговій сфері, а з 1996 року у якості директора керує Одеським ринком «Чорноморський».

На сайті Таїровської селищної ради зазначені наступні біографічні дані стосовно Хасаєва Х.Г.: місце народження село Новогагатли Хасавгортовського району, Республіка Дагестан; освіта вища, закінчував Одеський національний економічний університет (Одеський інститут народного господарства) за спеціальністю товароведення та організація торгівлі непродовольчими товарами, а також навчався в Донецькому технікумі фізичної культури; прийняття присяги державного службовця - дата відсутня; 03.1986 - 10.2001 - працював на різних посадах в Одеській обласній конторі «Укрторгстройматеріали»; з 11.2015 р. - Голова Таїровської селищної ради.

Крім того, протоколи сесій Таїровської селищної ради не містять відомостей про складання Хасаєвим Х.Г. згідно з ч. 7 ст. 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» Присяги.

Посилаючись на порушення відповідачами Хасаєвим Х.Г. і Таїровською селищною радою вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» позивач просив:

- визнати протиправними дії Таїровської селищної ради по розміщенню на сайті цієї ради недостовірних даних про місце народження, трудову діяльність, освіту, займану посаду Таїровського селищного голови Хасаєва Х.Г.;

- зобов'язати Таїровського селищного голову Хасаєва Х.Г. невідкладно на найближчій сесії Таїровської селищної ради скласти Присягу;

- зобов'язати Таїровську селищну раду у триденний строк замінити на сайті цієї ради недостовірні відомості стосовно селищного голови Хасаєва Х.Г. (дані про місце народження, трудову діяльність, освіту, займану посаду) на реальні, підтверджені документами.

Відповідачі просили в задоволенні позову відмовити.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У преамбулі Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Статтею 1 Закону України №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 6 зазначеного вище Закону доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації:

в офіційних друкованих виданнях;

на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет;

на єдиному державному веб-порталі відкритих даних;

на інформаційних стендах;

будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 6 цього ж Закону інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Статтею 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 23 Закону №2939-VІ рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Пленум Вищого адміністративного суду України в п. 2.1. постанови №10 від 29.09.2016 р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» роз'яснив, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Визначене поняття «суб'єкт владних повноважень» не охоплює посадових осіб і службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, оскільки за своїм статусом та колом повноважень вони не підпадають під розуміння органу державної влади та інших суб'єктів, зазначених у пункті 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ. У зв'язку з цим такі особи не можуть (не мають здатності) виконувати обов'язки розпорядника інформації, у тому числі обов'язки щодо обліку та оприлюднення публічної інформації (статті 14, 15 Закону № 2939-VІ). У разі подання позову до таких осіб судам необхідно залишати його без задоволення через неналежність відповідача (нездатність таким відповідачем порушити права позивача), за умови якщо позивач відмовиться від їх заміни на належного відповідача і/або суд не знайде підстав для залучення другого відповідача.

Залежно від того, у чиєму володінні знаходиться запитувана інформація, належним відповідачем за позовами щодо доступу до публічної інформації у таких випадках є або відповідний представницький орган місцевого самоврядування (сільська, селищна, міська, районна, обласна ради) або виконавчий орган місцевого самоврядування.

Не є розпорядниками публічної інформації у розумінні Закону № 2939-VІ народні депутати України, депутати місцевих рад та Верховної Ради АРК, голови районних, обласних рад, сільський, селищний, міський голова, судді, прокурори, державні виконавці тощо.

В п. 5 зазначеної вище постанови Пленум Вищого адміністративного суду України також роз'яснив, що за загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються законом (частина друга статті 1 Закону № 2939-VІ, частина друга статті 20 Закону № 2657-XII). Таким законом є Закон № 2939-VІ. Положенням статті 6 Закону № 2939-VІ, зокрема, встановлено види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша), та сукупність вимог, дотримання яких є обов'язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (частина друга). Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 2939-VІ конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Водночас відмінне за обсягом визначення конфіденційної інформації закріплено у частині другій статті 21 Закону № 2657-XII, за якою конфіденційною є інформація про фізичну особу незалежно від відповідного її волевиявлення.

З метою усунення наведеної колізії суди повинні застосовувати положення частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою у разі встановлення невідповідності закону Конституції України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто Конституцію України, а саме положення про те, що інформація про особу є конфіденційною, крім окремо визначених випадків (Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012). Виходячи з положень частини першої статті 7 Закону № 2939-VІ, частини другої статті 21 Закону № 2657-XII та статті 32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:

особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);

коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;

коли закон дозволяє певним суб'єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб'єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;

коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації. Таке поширення здійснюється відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» після застосування «трискладового тесту» (додатково див. пункт 5.5).

Необхідно враховувати, що вказане положення частини першої статті 7 Закону № 2939-VІ не передбачає можливості для суб'єктів владних повноважень відносити інформацію до конфіденційної. Такі суб'єкти можуть обмежувати доступ до інформації лише шляхом віднесення її до службової або таємної відповідно до закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

Ці положення узгоджуються з положеннями частини другої статті 32 Конституції України, відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені частиною першою статті 29 Закону України «Про інформацію», відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Вбачається, що з урахуванням положень частини другої статті 7 Закону № 2939-VІ та частини другої статті 32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Вимога частини першої статті 29 Закону України «Про інформацію» щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.

Суди повинні мати на увазі, що законами до конфіденційної віднесено, зокрема:

інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адресу проживання, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»);

інформацію про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, яка стала відома особі у зв'язку з виконанням нею професійних або службових обов'язків (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я»);

відомості про місце проживання або місце перебування особи (частина восьма статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»);

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України № 2297-VI не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначено: «Вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї, Конституційний Суд України виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону (частини шоста статті 6 Закону № 2939-VI); персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (частина третя статті 5 Закону України від 1 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних») (пункт 3.3 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України).

Тому суди повинні мати на увазі, що така інформація, зокрема, може міститися в наказах про відпустку чи відрядження, наказах про призначення чи звільнення особи. Такою також є інформація з особових справ, яка свідчить про дотримання особою, що займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, встановлених кваліфікаційних чи інших обов'язкових для займання цієї посади вимог, інформація про притягнення до юридичної відповідальності за неналежне виконання посадових (службових) обов`язків.

Таким чином, у разі, якщо до посади, пов'язаної з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, встановлені кваліфікаційні чи інші обов'язкові для займання цієї посади вимоги, такі як освіта, досвід роботи, знання іноземної мови, відсутність судимості тощо, така інформація не є конфіденційною.

Судом встановлено, що Таїровська селищна рада оприлюднила на її офіційному сайті в мережі Інтернет наявну у автобіографії від 26.09.2015 р. до Таїровської селищної виборчої комісії інформацію стосовно селищного голови Хасаєва Х.Г., тобто виконала вимоги ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та забезпечила позивачу доступ до цієї інформації. (а.с. 5-7)

До розповсюдження стосовно Хасаєва Х.Г. на інших сайтах мережі Інтернет, зокрема «Одеський футбол», Вікіпедії, інформації про його персональні дані Таїровська селищна рада не має ніякого відношення, вона не засновником цих сайтів. Помилки у розповсюджених персональних даних відносно Хасаєва Х.Г. стосуються лише його особисто, не порушують будь-яких законних прав та інтересів позивача і не можуть бути підставою для зобов'язання Таїровської селищної ради замінити на її веб-сайті відомості стосовно Хасаєва Х.Г. на підтверджені документами. (а.с. 8-9,13-14)

Відомості про трудову діяльність Хасаєва Х.Г. підтверджені копією його трудової книжки (а.с. 33-35)

Чинним законодавством України для зайняття посади сільського чи селищного голови не встановлені вимоги щодо кваліфікації, трудового стажу, досвіду роботи, освіти, тобто ці відомості стосовно Хасаєва Х.Г. є конфіденційною інформацією.

З відповідним запитом до Таїровської селищної ради щодо надання інформації про документи, на підставі яких нею були оприлюдненні на її веб-сайті відомості стосовно селищного голови, позивач не звертався.

Посилання позивача, що Хасаєв Х.Г. не склав Присяги посадової особи органів місцевого самоврядування на сесії Таїровської селищної ради спростовуються Присягою, прийнятою ним 06.11.2015 р. на І-й сесії VІІ скликання Таїровської селищної ради, записом у трудовій книжці, а також рішеннями судів. (а.с. 33-37, 60-70)

З наведених підстав суд дійшов до висновку, що позовні вимоги безпідставні і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11,99-100, 158-163 КАС України, пунктами 1,2,5,9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 р. №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради, Таїровського селищного голови Хасаєва Хасан Гаруновича про визнання протиправною дії та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд протягом 10 днів з дня оголошення.

Суддя В. М. Курочка