Справа № П/811/4190/14.
Суддя: К.М. Притула
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2016 року справа № П/811/4190/14.

провадження № 2-кас/811/50/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Притули К.М.,

за участю секретаря: Потєхіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Кіровоградській області від 11.11.2014 року №1147 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення «звільнення з органів внутрішніх справ»;

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Кіровоградській області від 13.11.2014 №408 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС;

- поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області з 13.11.2014 року;

- зобов'язати УМВС України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час його вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що оскаржуваними наказами його за порушення вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ звільнено з займаної посади. Підставою звільнення визначено нібито факт скоєння кримінального правопорушення. Однак, позивач не погоджується із зазначеним наказом про його звільнення, оскільки вважає, що він прийнятий безпідставно та всупереч нормам діючого законодавства. Позивач вказує на те, що на теперішній час судове провадження у кримінальній справі триває, будь-яке судове рішення щодо позивача за обвинуваченням по суті судом не ухвалено. Тобто, вважає, що відповідач всупереч недоведеності його вини у скоєнні кримінального правопорушення, передчасно зробив висновок про наявність дисциплінарного проступку. На підставі викладеного позивач та його представник просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача, окрім пояснень, наданих у судовому засіданні, надав також письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що позивач своїми діями, які виразилися у провокуванні своєю поведінкою враження щодо вимагання ним грошових коштів та задокументовані дії щодо отримання грошових коштів, порушив спеціальні норми, що регулюють порядок проходження служби в ОВС України, а саме Присяги працівника органів внутрішніх справ, пункти 7.2, 7.3, 7.5 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, статті 1, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, які пред'являють підвищенні вимоги до почуття відповідальності працівника міліції та покладають на працівника обов'язок бути прикладом у дотримання законності та службової дисципліни. Вважає, що питання встановлення в діях позивача складу злочину в даному випадку отримання хабара, буде вирішуватись у межах кримінального провадження, проте обставини дисциплінарного проступку, які встановлені службовим розслідуванням є доведеними та підтвердженими належними доказами.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що оскаржений наказ про звільнення позивача з роботи винесено правомірно.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку та сукупності, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з підстав, викладених нижче.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 02.08.2004 року по 13.11.2014 року.

За період роботи працював на різних посадах, в тому числі з 19.07.2013 року по 13.11.2014 року на посаді старшого слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області.

Наказом УМВС України в Кіровоградській області від 13.11.2014 року №408 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «є» (за порушення службової дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ( а.с.41 т.1).

Підставами для звільнення позивача зазначено: подання до звільнення, атестаційний лист, наказ УМВС від 11.11.2014 №1147, довідка Кіровоградського МВ УМВС України від 13.11.2014 №22/1121.

На час виникнення спірних правовідносин, питання пов'язанні з прийняттям, проходженням та звільненням зі служби в органах Внутрішніх Справ України регулювались Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. №565-ХІІ (далі-Закон? №565), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991р. №114 (далі-Положення) та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 р. №3460-ІV (далі-Дисциплінарний статут).

У відповідності до ст. 4 Закону №565, правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Згідно ч.6 ст.21 даного Закону, звільнення працівника міліції зі служби у зв'язку з обвинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили.

Як встановлено в судовому засіданні, як на час звільнення позивача зі служби так і на час розгляду даної справи винуватість ОСОБА_1 в одержані грошових коштів в кримінальному порядку не доведена.

У відповідності до ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно ст. 14 статуту, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Аналізуючи доводи відповідача щодо правомірності винесення спірного наказу про звільнення, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як зазначено в наказі відповідача №1147 від 11.11.2014 року підставою для застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення як звільнення було порушення останнім вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 №382, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

На підтвердження викладеного, відповідачем до матеріалів справи надано копію висновку службового розслідування за фактом отримання старшим слідчим слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС в області ОСОБА_1 незаконної грошової винагороди (а.с.83-87 т.1).

Вказаний висновок службового розслідування фактично ґрунтується на поясненнях ОСОБА_2, який і звернувся із письмовою заявою про вимагання ОСОБА_1 грошової винагороди та інші матеріали кримінального провадження №0000126, відкритого за фактом неправомірних дій працівників Кіровоградського МВ УМВС України в області.

Так, в ході службового розслідування було встановлено, що 29.10.2014 ОСОБА_2 звернувся до ВВБ в Кіровоградській області ДВБ МВС України із письмовою заявою про вимагання ОСОБА_1 незаконної грошової винагороди. Працівниками ВВБ в області було проведено попередню перевірку, матеріали якої надіслані до прокуратури Кіровоградської області для прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Прокуратурою до ЄРДР внесені відомості за фактом неправомірних дій працівників Кіровоградського МВ УМВС в області з кваліфікацією за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.368 КК України та розпочато досудове розслідування.

04.11.2014 р. працівниками УСБУ та ВВБ в області була задокументована передача ОСОБА_2 ОСОБА_1 частини обумовленої суми коштів у розмірі 3000 гривень, яка відбулася в приміщенні Кіровоградського МВ УМВС в області. Цього ж дня ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 лист за підписом ОСОБА_3 На підставі вказаного листа ОСОБА_2 забрав зі спеціального майданчика вилучений у нього автомобіль. Після чого, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2, що останній повинен 05.11.2014 р. надати йому ще кошти в сумі 1500 гривень. 05.11.2014 р. після передачі коштів ОСОБА_1 був затриманий працівниками УСБУ та ВВБ в області.

Вказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній пояснив, що ним у листопаді 2014 року проводилося службове розслідування та зазначав, що він 06.11.2014р. особисто повідомив позивача, який в той час був затриманий та знаходився в ІТТ, що проводиться службове розслідування щодо наявності в його діях дисциплінарного проступку за фактом надзвичайної події та відбирав пояснення. Проте ОСОБА_1 відмовився давати будь-які пояснення, користуючись своїм правом згідно ст.63 Конституції України. Також підтвердив відомості, які містяться в його рапорті від 10.11.2014р. щодо бесіди з ОСОБА_6 Крім того, вказував, що в матеріалах службового розслідування були використані пояснення ОСОБА_2 надані ним 29.10.2014 р.

Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, суд зазначає, що будь-які свідчення та інші матеріали зібрані в рамках кримінальної справи, повинні бути оцінені органами слідства і судом з урахуванням всіх інших матеріалів, які знаходяться в справі. В кожній із стадій процесу оцінка доказів має свої особливості, які пояснюються відмінними умовами і задачами даної стадії. Так, оцінка доказів, здійснена в стадії досудового слідства, носить лише попередній характер.

Вирішення питання кримінального судочинства про винуватість чи невинуватість особи, притягнутої до кримінальної відповідальності, здійснюється тільки судом на основі доказів, досліджених в ході судового розгляду.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Отже, лише вирок суду у кримінальній справі, який набув законної сили, та матеріали кримінальної справи, якими встановлено певні діяння можуть бути використані відповідачем при наданні оцінки протиправності вчинку, скоєного позивачем.

Аналогічно, лише за наявності вироку у кримінальній справі, відповідні матеріали можуть використовуватись в обґрунтування скоєння позивачем даного проступку.

Відповідно до частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Суд наголошує на тому, що на час розгляду даної справи судом не винесено обвинувального вироку у відношенні позивача, тобто позивач до кримінальної відповідальності ще не притягнутий.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому суд врахував, що Європейський Суд з прав людини у рішенні від 7 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що пункт 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, - щоб вони утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом.

У рішенні від 10 лютого 1995 року в справі «Аллене де Рібермон проти Франції» Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що позивач звільнений з органів внутрішніх справ за порушення Присяги працівника органів внутрішніх справ, вимог Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, внаслідок вчинення проступку, який порочить його як працівника органів внутрішніх справ.

Беручи до уваги обставини, які трактовані відповідачем як такі, що свідчать про ганебну поведінку позивача, суд вважає передчасним притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, оскільки зазначені дії, вчинені ОСОБА_1 не дають достеменних підстав вважати, що позивачем не дотримано загальноприйнятих норм моралі та поведінки, а потребують надання їм належної оцінки при винесенні судом вироку у відповідній кримінальній справі, тобто доведення або недоведення вини позивача у скоєнні даного проступку.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту скоєння ОСОБА_1 вчинку, що порочить його як працівника органів внутрішніх справ, у зв'язку з чим спірні накази про звільнення позивача прийнято відповідачем всупереч нормам діючого законодавства.

Щодо перебування на лікарняному, судом встановлено ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою о 13:00 год. 13.11.2014р. в смт.Олександрівка Кіровоградської області. Медична допомога надавалася вдома, виклик був обслужений лікарем ОСОБА_7 о 15:00 год. 13.11.2014р., про що зроблені записи в журналі викликів (а.с.209-212 т.1).

Згідно пояснень позивача, виклик лікаря ним було здійснено в телефонному режимі, а отже той факт, що ОСОБА_1 до 13:48 год. перебував в апеляційному суді Кіровоградської області не спростовує того що о 15:00 год. йому надавалася медична допомога.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про заробітну плату позивача (а.с. 240 т.2) середньоденна заробітна плата позивача складає 90,18 грн.

Період вимушеного прогулу позивача склав 495 робочих днів (з 23.11.2014 року по 04.11.2016 року).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача - за період з 13.11.2014 року по 04.11.2016 року становить 44639,10 грн. (90,18 грн.*495 робочих днів).

Питання по судових витратах не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому порядку, а ст. 94 КАС України не передбачено їх стягнення у даних випадках.

Керуючись ст.ст. 94, 162, 163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Кіровоградській області від 11.11.2014 року №1147 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення "звільнення з органів внутрішніх справ".

3. Визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Кіровоградській області від 13.11.2014 №408 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 за п.64 "є" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС

4. Поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого слідчого відділу Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області з 13.11.2014 року.

5. Зобов'язати УМВС України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час його вимушеного прогулу починаючи з 13.11.2014 року по 04.11.2016 року включно в розмірі 44639,10 грн.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постанова відповідно до ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі виготовлена 10.11.2016 року.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду К.М. Притула