Справа № 824/341/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/341/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дембіцького П.Д., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хотинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання відмови протиправною,-

В С Т А Н О В И В:

У поданому адміністративному позові ОСОБА_1 (далі - позивач) просить суд визнати неправомірною відмову Хотинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 27.04.2016 року щодо зміни імені позивача в частині по батькові , з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 та зобов'язати Хотинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - відповідач) зареєструвати зміну імені позивача в частині по батькові, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 після важкої хвороби помер рідний батько позивача ОСОБА_3. Під час хвороби батька, позивача морально та матеріально підтримував ОСОБА_4, близький родич. На знак подяки до нього позивач прийняв рішення змінити своє ім'я в частині прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 та по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5.

У квітні 2016 року позивачем до Хотинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області було подано заяву по зміну імені, у якій позивач просив змінити своє ім'я у частині прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 та по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5.

27 квітня 2016 року відповідачем надано позивачу висновок про надання дозволу на зміну імені, згідно якого йому було дозволено зміну прізвища з ОСОБА_6 на ОСОБА_4, в частині зміни по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5 позивачу відмовлено.

Позивач вважає, що відповідач, відмовивши у зміні імені (по батькові), порушив вимоги чинного законодавства.

Зокрема, посилаючись на статтю 295 ЦК України, згідно якої фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право змінити своє прізвище та ім'я у порядку, встановленому законом. По батькові фізичної особи може бути змінено у разі зміни її батьком свого імені. На думку позивача, чинним законодавством передбачено право на зміну по батькові лише у разі зміни батьком дитини свого імені. В свою чергу, положення не забороняє зміну по батькові за інших ситуацій, а інші нормативні акти не містять подібних обмежень.

Окрім того, позивач посилається на п. 6 Подання Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини лист від 30.09.2013 року №12.0.1-9/9857 "Про виконання рішень Європейського суду з прав людини, які набули статусу остаточного", щодо порушення ст. 8 Конвенції, право на повагу до приватного та сімейного життя, справа "Гарнага проти України", в якому було констатовано недосконалість Правил державної реєстрації актів громадського стану, затверджених Міністерством юстиції України, які передбачають, що по батькові фізичної особи може бути змінено тільки у разі зміни імені її батька. Розглянувши справу, Європейський суд зазначив, що регулювання питання зміни по батькові фізичних осіб в Україні має недоліки та містить обмеження, які не відповідають закріпленій законодавством свободі зміни імені, невід'ємною частиною якого є по батькові.

Відповідно до ст. 8 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.97 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки.

На підставі зазначених обставин, позивач просить суд змінити ім'я в частині зміни по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5 та зобов'язати Хотинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області зареєструвати таку зміну.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити.

Відповідач позов не визнав та надав письмові заперечення, в яких зазначив, що законодавчо підстави для відмови у зміні імені (по батькові) визначено статтею 295 ЦК України та Порядку розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11.07.2007 за № 915, по батькові фізичної особи може бути змінено в разі зміни його батьком свого імені.

Вважає що Хотинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області повністю дотримано положення даної норми. Заяву громадянина ОСОБА_1 розглянуто в законодавчо визначений строк, з дотримання порядку передбаченого Законом та в межах наданих суб'єкту реєстрації повноважень. За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів сформовано реєстраційну справу. Про результати розгляду заяви та прийняте рішення заявника проінформовано належним чином.

17.11.2016 року сторони надали суду заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи приписи ст. 122 КАС України, суд вважає, що подання особами, які беруть участь у справі клопотання про розгляду справи без їхньої участі не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази, які є в справі, судом встановлено наступне.

15.04.2016 року позивач звернувся до Хотинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області з заявою про зміну імені з ОСОБА_1 на ОСОБА_2. (а.с.77-78).

На вказане звернення відповідачем було надано відповідь про надання дозволу на зміну імені від 27.04.2016 р., згідно якого відповідно до висновку органів внутрішніх справ дозволено зміну прізвища з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, в частині розгляду питання зміни по батькові ОСОБА_5 відмовлено. (а.с.37,87).

27.04.2016 р. позивачу було видано свідоцтво про зміну імені, згідно якого прізвище ОСОБА_3 змінено на ОСОБА_1. (а.с.36).

Не погодившись з наданим висновком, позивач звернувся до відповідача з заявою про роз'яснення відмови.

Так, у листі від 27.04.2016 року №369/04-05.04.-63 позивачу було роз'яснено порядок зміни прізвища та ім'я фізичної особи, у відповідності до статті 295 ЦК України.(а.с.38).

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 01.07.2010 № 2398-VI (далі - Закон № 2398-VI) передбачено, що відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначають засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно статті 2 Закону № 2398-VI, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Частиною першою статті 6 Закону №2398-VI передбачено, що відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Відповідно до частин першої - третьої статі 9 Закону № 2398-VI державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 січня 2011 року за №55/18793, було затверджено «Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» (далі Правила №96/5).

Відповідно до пункту 1.1 Правил № 96/5 внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Згідно пункту 1.5. Правил № 96/5 заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання приймаються відділами державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному цими Правилами.

Відповідно до пункту 1.10. Правил № 96/5 питання про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання розглядається у тримісячний строк з дня подання відповідної заяви до відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно пункту 2.5. Правил № 96/5 заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається: особою, щодо якої складено актовий запис; одним із батьків неповнолітнього (малолітнього); піклувальником неповнолітнього та опікуном малолітнього; опікуном недієздатної особи; спадкоємцем померлого; представником органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви.

Пунктом 2.6. Правил №96/5 визначено, що разом із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану заявником подаються: свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану в яких зазначені неправильні, неповні відомості, або відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Пунктом 2.7. Правил № 96/5 передбачено, що на підтвердження достовірності представлених заявником документів про державну реєстрацію актів цивільного стану відділом державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичним представництвом чи консульською установою України додаються до матеріалів справи повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копії відповідних актових записів цивільного стану, на підставі яких вирішується питання щодо необхідності внесення змін або відмови в цьому.

Згідно пункту 2.12. на підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку.

Внесення зміни до актового запису цивільного стану визначено і статтею 22 Закону №2398-VI, яка, фактично містить аналогічні наведеним вище положення. Зокрема, зазначено, що за наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу дозволено було змінити прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_1, але відмовлено в наданні дозволу про внесення змін до актового запису в частині зміни по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5 листом від 27 квітня 2016 року. (а.с. 107, 37,38).

Статтею 295 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право змінити своє прізвище та (або) власне ім'я за згодою батьків або одного з них у разі, якщо другий з батьків помер, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, визнаний обмежено дієздатним, недієздатним, позбавлений батьківських прав щодо цієї дитини, а також якщо відомості про батька (матір) дитини виключено з актового запису про її народження або якщо відомості про чоловіка як батька дитини внесені до актового запису про її народження за заявою матері. У разі якщо над фізичною особою, яка досягла чотирнадцяти років, встановлено піклування, зміна прізвища та (або) власного імені такої особи здійснюється за згодою піклувальника.

Статтею 149 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі, якщо батько змінив своє ім'я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою.

При цьому, в абзацах 1 та 2 пункту 1 розділу 5 Правил зазначено, що ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить, й фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я.

Механізм прийняття та розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичних осіб - громадян України визначений Порядком розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 №915 (далі - Порядок), відповідно до п.2 якого заяви про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) (далі - імені) громадян України, які проживають на території України, приймає, розглядає, а також веде їх облік відділ реєстрації актів цивільного стану за місцем їх проживання.

Так, зміст наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що під словом "ім'я" мається на увазі прізвище, власне ім'я та по батькові.

Абзацом 1 пункту 3 Порядку встановлено, що заява про зміну імені подається у письмовій формі за умови пред'явлення паспорта громадянина України, а у разі, коли заявник постійно проживає за кордоном, - за умови пред'явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до абзацу 4 п. 3 Порядку фізична особа, яка досягла шістнадцятирічного віку, але не отримала паспорт громадянина України, пред'являє свідоцтво про народження та довідку з місця проживання за умови, якщо від дня досягнення зазначеного віку минуло менше ніж один місяць.

Таким чином, з моменту досягнення особою 16-річного віку, вона може змінювати своє ім'я (прізвище, власне ім'я, по батькові) без дозволу батьків.

Згідно п.11 Порядку підставами для відмови у наданні дозволу на зміну імені є: перебування заявника під слідством, судом, адміністративним наглядом; наявність у заявника судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку; офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку заявника; подання заявником неправдивих відомостей. Відмова у наданні дозволу на зміну імені може бути в установленому порядку оскаржена у суді.

Частиною 6 статті 295 ЦК України передбачені підстави для відмови у зміні імені, зокрема: перебування заявника під слідством, судом, адміністративним наглядом; наявність у заявника судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку; офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку заявника; подання заявником неправдивих відомостей про себе.

У ході судового розгляду справи позивач зазначив, що ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалий час матеріально підтримує його та матір. Із змісту заяви доданої позивачем встановлено, що ОСОБА_4 тривалий час підтримує позивача матеріально.

Від ОСОБА_4 до суду надійшов лист, у якому останній підтверджує, що з 1998 року по даний час фінансово підтримує ОСОБА_1 та просить позов задовольнити.

Із довідки ГУ Національної поліції в Чернівецькій області Управління інформаційного забезпечення від 24.10.2016 року видно, що згідно автоматизованих обліків УІЗ ГУНП в Чернівецькій області відомості щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 не значаться. Згідно свідоцтва про смерть, видно, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 62 років. (а.с. 105, 66, 86, 108).

З урахуванням зазначених обставин, слід вказати наступне, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 16.05.2013 у справі "Гарнага проти України" зазначив, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім'я, а законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації та зв'язку носіїв певного імені з сім'єю. Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві.

Окрім цього, коли особа в Україні досягає достатньо дорослого віку для того, щоб приймати самостійні рішення щодо зміни імені, вона може зберегти або змінити ім'я, надане їй при народженні. Вартий особливої уваги той факт, що особа може зберегти по батькові, навіть якщо її батько більше не носить імені, від якого походить по батькові. У цьому випадку розірвання традиційного зв'язку між по батькові особи та іменем її батька визнається можливим.

Водночас, Європейський суд констатував, що за майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Державні органи не виконали своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено обставини на які він посилається у позовній заяві щодо невідповідності дій посадових осіб відповідача при прийнятті оскаржуваного висновку.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Вищого адміністративного суду України при розгляді адміністративної справи К/991/72495/12 від 02.07.2015 року.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 79 КАС України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних письмових доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що у відповідача було достатньо необхідних відомостей для внесення змін до актового запису.

Згідно підпункту 2.13.2 пункту 2.13. Правил №96/5 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача внести зміни до актового запису по батькові з ОСОБА_1 на ОСОБА_5.

При цьому суд керується також й одним із найважливіших принципів адміністративного судочинства принципом верховенства права, відповідно до якого згідно частини першої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Наведений принцип є конституційним (стаття 8 Конституції України) і означає пріоритет прав та свобод людини, справедливість і гуманізм у діяльності адміністративних органів.

Отже, вирішуючи адміністративні справи, суд має перш за все виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права повинен втілюватись через діяльність судової влади.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Із змісту вказаних норм вбачається, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Критерієм обрання способу захисту порушеного права є те, що він з урахуванням особливостей спірних відносин повинен бути спрямований на реальне відновлення порушених прав позивача.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 70, 86, 94, 122, 128, 158, 159, 161- 163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову Хотинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 27 квітня 2016 року щодо зміни імені позивача в частині по батькові, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2.

3. Зобов'язати Хотинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області зареєструвати зміну імені позивача в частині по батькові ОСОБА_1 на ОСОБА_2.

4. Копію постанови направити сторонам.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя П.Д. Дембіцький