Справа № 826/213/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2016 року № 826/213/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Еталон Ессет Менеджмент»
до Державної фіскальної служби України
провизнання недійсною письмової податкової консультації, зобов'язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Еталон Ессет Менеджмент» (далі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - Відповідач) про визнання недійсною письмової податкової консультації, наданої листом від 08.12.2015 р. № 26223/6/99-99-19-0215 та зобов'язати Державну фіскальну службу України надати Позивачу індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду, а також надати звіт про виконання постанови суду.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що надана відповідачем податкова консультація, є необґрунтованою, протиправною та такою, що не відповідає нормам Податкового кодексу України, які регулюють порядок сплати податку на прибуток, та посилається на висновок експертного дослідження № 056/429 від 19.08.2014 р., проведеного на замовлення Українською асоціацією інвестиційного бізнесу ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз», на висновок науково-правової експертизи № 126/101-е від 08.09.2014 р., підготований Радою науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького, а також на судову практику з питань вірного на думку Позивача тлумачення пп. 136.1.9. ст. 136 Податкового кодексу України.

В судовому засіданні 15.03.2016 р. представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.03.2016 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні суд за згодою сторін ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в письмовому провадженні на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач в порядку ст. 52 Податкового кодексу України, 24.09.2015 р. звернувся до ДФС України із запитом № 1203 про надання письмової податкової консультації стосовно практичного застосування пп. 136.1.9. п.136.1. ст. 36 Податкового кодексу України, в якому поставив питання, чи стосуються вищезазначені зміни доходів інститутів спільного інвестування, отриманих у вигляді процентів, нарахованих за активами таких інститутів. Своє звернення мотивував тим, що Законом України від 31.07.2014 р. № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» внесено зміни, зокрема до пп. 136.1.9. п. 136.1. ст. 36 Податкового кодексу, який доповнено словами «крім доходів отриманих у вигляді процентів, нарахованих за такими активами», у зв'язку з чим у Позивача випливає двояке розуміння даної норми.

Листом № 25223/6/99-99-19-02-02-15 від 08.12.2015 р. ДФС України було надано податкову консультацію в якій роз'яснено, наступне… ''беручи до уваги аналіз норм чинного законодавства та встановлення підпунктом 136.1.9 пункту 136.1 статті 136 Кодексу порядку оподаткування активів інститутів спільного інвестування та активів фондів операцій з нерухомістю, починаючи з 3 серпня 2014 року, при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств враховуються доходи у вигляді процентів, нарахованих за активами інститутів спільного інвестування та за активами фондів операцій з нерухомістю…".

Не погоджуючись з висновком податкового органу, Позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України. Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать:

- визначений в п.п. 4.1.2. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- визначений в п.п. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

- визначений в п.п. 4.1.6. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип соціальної справедливості, яким передбачено установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків;

- визначений в п.п. 4.1.9. п. 4.1. ст. 4 Кодексу принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тощо.

Суд наголошує на тому, що будь-які нормативні акти в сфері оподаткування та зміни до них мають ґрунтуватись на вказаних вище принципах та не суперечити їм.

Згідно з п. п. 41.1.1. п. 41.1. ст. 41 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби є контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпункті 41.1.2. цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби.

Відповідно до п.п. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Статтями 52 та 53 Податкового кодексу України регламентовані порядок надання та наслідки застосування податкових консультацій.

Відповідно до вищевказаних норм податкового законодавства:

- за зверненням платників податків контролюючі органи безоплатно надають консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства;

- податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію;

- за вибором платника податків консультація надається в усній або письмовій формі;

- консультації надаються органом державної податкової служби, в якому платник податків перебуває на обліку;

- контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень;

- не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої у письмовій формі, зокрема на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована;

- платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору;

- визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Наслідком застосування податкової консультації згідно п. 53.1 ст. 53 Податкового кодексу України є те, що платника податку не може бути притягнуто до відповідальності, якщо він діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Згідно з п. 15.1. Податкового Кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

З системного аналізу норм чинного податкового законодавства вбачається, що підставою визнання недійсною податкової консультації законодавець чітко визначає суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Поряд з цим, встановлено, що Законом України від 31 липня 2014 року № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» внесено зміни, зокрема, до підпункту 136.1.9 пункту 136.1 статті 136 Податкового кодексу України, який доповнено словами «крім доходів, отриманих у вигляді процентів, нарахованих за такими активами».

Так, з 03 серпня 2014 року згідно з підпунктом 136.1.9 пункту 136.1 статті 136 Податкового кодексу України для визначення об'єкта оподаткування не враховуються доходи у вигляді суми коштів спільного інвестування, а саме коштів, залучених від інвесторів інститутів спільного інвестування, доходи від проведення операцій з активами таких інститутів та доходи, нараховані за активами зазначених інститутів, а також кошти, залучені від власників сертифікатів фондів операцій з нерухомістю, доходи від проведення операцій з активами фондів операцій з нерухомістю та доходи, нараховані за активами фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону, крім доходів, отриманих у вигляді процентів, нарахованих за такими активами.

Правові та організаційні основи діяльності, особливості управління активами суб'єктів спільного інвестування встановлено Законом України від 5 липня 2012 року № 5080-УІ «Про інститути спільного інвестування» (далі - Закон № 5080).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 5080 визначено, що активи інституту спільного інвестування - це сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів, передбачених законами та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Кошти спільного інвестування - кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, кошти та у передбачених цим Законом випадках інші активи, залучені від учасників інституту спільного інвестування, доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування, доходи, нараховані за активами інституту спільного інвестування, та інші доходи від діяльності інституту спільного інвестування (відсотки за позиками, орендні (лізингові) платежі, роялті тощо).

Кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, вважаються коштами спільного інвестування після внесення такого фонду до Реєстру (абзац тринадцятий частини першої статті 1 Закону № 5080).

Отже, починаючи з 3 серпня 2014 року, при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств враховуються доходи у вигляді процентів, нарахованих за активами інститутів спільного інвестування та за активами фондів операцій з нерухомістю.

Разом з тим, відповідно до п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пункт 135.5 Податкового кодексу України визначає, що інші доходи включають:

доходи у вигляді дивідендів, отриманих від нерезидентів, крім визначених підпунктом 153.3.6 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, процентів, роялті, від володіння борговими вимогами.

Тобто, виходячи з вище викладеного, зміни, внесені до ст.136 Податкового кодексу України не змінюють значення ст. 135, а саме в частині щодо складу інших доходів.

Проаналізувавши зміст п. 136.1.9 ст. 136 та п.135.5 Податкового кодексу України можна дійти висновку, що доходи, отриманні інститутами спільного інвестування та фондами операцій з нерухомістю у вигляді процентів, нарахованих за активами інститутів спільного інвестування та активами фондів операцій з нерухомістю, враховуються до складу інших доходів відповідно до ст.135 Податкового кодексу України.

Що стосується висновку експертного дослідження Українського бюро лінгвістичних експертиз від 19.08.2014 №056/429 та висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 08.09.2014 р. №126/101-е, то суд звертає увагу на наступне.

Діяльність Українського бюро лінгвістичних експертиз скерована на розв'язання спірних питань, що виникають у сфері офіційно-ділового функціонування української мови, а також інших мов у правовому полі України.

Так, висновком Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України (далі - Бюро) від 19.08.2014 року №056/429 встановлено, що «лінгвістичних підстав стверджувати, що вираз «крім доходів, отриманих у вигляді процентів, нарахованих за такими активами» у тексті пп. 136.1.9 п. 136.1 ст.136 Податкового кодексу України стосується і активів фондів операцій з нерухомістю, і активів спільного інвестування, немає».

Суд звертає увагу на те, що згідно до повноважень та завдань Бюро, останнє по суті тлумачить слова тексту, шукає лінгвістичні підстави, виділяє складні синтаксичні структури речення, тощо, але не робить висновок або посилання на практичне використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів як це прямо передбачено пп. 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України при наданні податкової консультації.

В той час, як податковим кодексом України чітко визначено поняття податкової консультації та повноваження контролюючого органу при наданні такої консультації, а саме законодавчо визначено, що контролюючий орган надає саме практичне використання конкретної норми Податкового кодексу України.

При цьому, тлумачення права - діяльність, спрямована на з'ясування, осмислення дійсного змісту з метою сприяння їх практичній реалізації, а також результат такої діяльності, що переважно виражається в інтерпретаційно-правовому акті. Залежно від суб'єктів права тлумачення норм права може бути офіційним або неофіційним, може певним чином зобов'язувати чи не зобов'язувати інших суб'єктів права до певної поведінки через зроблені висновки.

Наявний в матеріалах справи висновок науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 08.09.2014 р. №126/101-е не є офіційним тлумаченням норми права, а є лише думкою наукового експерта Поліводського О.А., а тому дане тлумачення для суду носить виключно інформаційний характер.

Водночас, із правового аналізу вищезазначених норм Податкового кодексу України вбачається, що податкові консультації не мають сили нормативно-правового акта, а тому не можуть вступати в конкуренцію з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб'єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх.

Така форма оприлюднення офіційного розуміння окремих положень законодавства, що регулює податкові правовідносини, не породжує для відповідних суб'єктів настання будь-яких юридичних наслідків, не впливає на їхні права та обов'язки, а також не є обов'язковою для виконання.

Окрім того, необхідною ознакою податкової консультації як предмета оспорювання в судовому порядку є її відповідність визначенню рішення (акта) суб'єкта владних повноважень в розумінні КАС України, зокрема, породження юридичних наслідків для кола суб'єктів, яким це рішення адресовано.

Оспорювана податкова консультація, яка надана податковим органом, не підпадає під предмет адміністративного позову, адже кваліфікуючою ознакою змісту такого, відповідно до положень ст. 105 КАС України, є юридична значущість для особи рішення суб'єкта владних повноважень, тобто безпосередня залежність виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи від такого рішення.

В даному випадку оспорювана податкова консультація не має наведеної ознаки, оскільки не носить обов'язкового характеру, не породжує для позивача жодних правових наслідків та не порушує його прав, свобод і інтересів. У разі ж донарахування товариству податкового зобов'язання, останнє не позбавлене можливості оскаржити відповідне податкове рішення до суду.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що податкові консультації за своїм змістом не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, а також не є нормативно-правовими актами та не створюють і не припиняють права чи обов'язки особи, а є лише допомогою контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону. Жодних управлінських висновків оскаржувана податкова консультація не містить, вчинити будь-які обов'язкові дії позивачу вона не приписує, та відповідно не порушує права, свободи та інтереси осіб у сфері публічно - правових відносин.

Крім того, в ході судового розгляду справи, позивачем не наведено, а судом не встановлено обставин, що свідчили б про суперечність оспорюваної консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

В той же час, суд встановив, що Державною фіскальною службою України, було надано податкову консультацію згідно положень Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість Відповідач довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Еталон Ессет Менеджмент» відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко