Справа № 815/2459/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

22 листопада 2016 року м. Київ К/800/31518/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Олексієнко М.М. вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2016 року у справі за їх позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання прийняти таке рішення,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року позивачі звернулися з касаційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2016 року, якими відмовлено в задоволенні позову.

Ставиться вимога про скасування судових рішень і ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Вказують на те, що суди не досліджували інформацію про країнам, які зазначені як треті безпечні країни, де вони мали змогу звернутися за захистом. Крім того, в країні походження позивачів в Афганістані є реальний ризик зазнати жорстокого поводження та можливе рекрутування ОСОБА_2 на військову службу.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми, касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є безпідставні.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Доводи позивачів про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судами доказах.

За правилами статті 6 цього Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судами встановлено перебування ОСОБА_1, ОСОБА_2 в третій безпечній країні, а саме на території Російської Федерації. Державний кордон України позивачі перетнули нелегально.

Зокрема, Російська Федерація може бути визнана третьою безпечною країною, оскільки нею ратифіковані Конвенція проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

З урахуванням зазначеного, керуючись статями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2016 року у справі за їх позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання прийняти таке рішення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Олексієнко