Справа № 802/1912/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 грудня 2016 р. Справа № 802/1912/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Макарової К.В.,

представників позивача ОСОБА_1., ОСОБА_2,

представника відповідача Дзюбенка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2016 року ОСОБА_4 звернувся у суд з адміністративним позовом до Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Староміський ВДВС), в якому просить скасувати постанову державного виконавця Дзюбенка С.М. від 04.05.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн., прийняту у виконавчому провадженні № 50944401.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.12.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалене заочне рішення у справі № 127/22407/15-ц за позовом ПАТ "ОТП Банк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В подальшому така заборгованість була сплачена в добровільному порядку. Разом з тим, у жовтні 2016 року з метою продажу власної нерухомості позивач звернувся до приватного нотаріуса, від якого дізнався, що на все його майно державним виконавцем накладено арешт. 17.10.2016 року в приміщенні Староміського ВДВС представник позивача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 50944401, з яких позивачу стало відомо, що 26.04.2016 року на підставі заяви стягувача ПАТ "ОТП Банк" було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/22407/15-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 04.07.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованості в розмірі 2 912 687,04 грн. Водночас вже 04.05.2016 року державний виконавець Староміського ВДВС Дзюбенко С.М. виносить постанову ВП № 50944401 про стягнення з боржника ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн. Таку постанову позивач вважає незаконною, посилаючись на те, що він не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження, а отже не міг знати про наданий державним виконавцем строк для самостійного виконання рішення суду. Більше того, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.04.2016 року була надіслана на адресу позивача тільки 28.04.2016 року, тобто несвоєчасно, а також рекомендованим листом без повідомлення про вручення, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження". Відтак, на думку позивача, державний виконавець неправомірно виніс постанову про стягнення виконавчого збору, оскільки не пересвідчився у тому, що боржник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження та був повідомлений про можливість самостійного виконання рішення суду у наданий державним виконавцем строк.

В судовому засіданні представники позивача підтримали адміністративний позов та надали пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями. Додатково зазначили, що оскаржувана постанова є передчасною і прийнята відповідачем без вжиття заходів для належного повідомлення боржника як про факт відкриття виконавчого провадження, так і про наданий йому строку для добровільного виконання рішення суду. Крім того, просять врахувати, що 12.09.2016 року стягувачем на адресу Староміського ВДВС було подано заяву про повернення виконавчого листа без виконання, а стягнута з позивача за рішенням суду кредитна заборгованість повністю погашена, що підтверджується довідкою ПАТ "ОТП Банк" № В00-01-5/219 від 25.11.2016 року.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов заперечив і наполягає на тому, що постанова ВП № 50944401 від 04.05.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн. винесена з дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Так, 26.04.2016 року на підставі заяви ПАТ "ОТП Банк" державним виконавцем було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/22407/15-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 04.07.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованості в розмірі 2 912 687,04 грн. При цьому боржнику було надано строк для самостійного виконання рішення суду до 03.05.2016 року. Копію вказаної постанови надіслано на адресу позивача рекомендованим листом без повідомлення про вручення, що однак, на думку представника відповідача, не є істотним порушенням, оскільки і такий вид поштового відправлення дає можливість отримати інформацію про вручення кореспонденції адресату. 04.05.2016 року, тобто після закінчення наданого строку для добровільного виконання, було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, як це передбачено статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження". З твердженнями позивача про те, що державний виконавець попередньо має пересвідчитись в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження представник відповідача не погоджується та зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 31 вищевказаного Закону боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, зібрані та досліджені під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити.

Встановлено, що 22.04.2016 року представник ПАТ "ОТП Банк" Бойко Л.В. звернулась до Староміського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/22407/15-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 04.07.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованості в розмірі 2 912 687,04 грн. (а.с. 41-43).

Постановою державного виконавця Староміського ВДВС Дзюбенка С.М. від 26.04.2016 року на підставі вищезазначеного виконавчого документа відкрите виконавче провадження ВП № 50944401 та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду до 03.05.2016 року (а.с. 44).

Оскільки у визначений державним виконавцем строк боржник судове рішення самостійно не виконав, 04.05.2016 року на підставі ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн. (а.с. 48).

Вказана постанова є предметом оскарження у цій адміністративній справі. Відтак, надаючи правову оцінку даному рішенню органу державної виконавчої служби, суд керується такими мотивами.

Право на судовий захист закріплене Конституцією України, частиною другою статті 55 якої кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Водночас, як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 6 Постанови № 3 від 13.12.2010 року "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" (з наступними змінами і доповненнями), судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до певних видів відповідальності за невиконання рішення у добровільному порядку та порушення обов'язків, що покладаються на осіб, які беруть участь у виконавчому процесі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її добровільного невиконання, виконується примусово в установленому Законом порядку шляхом накладення стягнення на заробітну плату, інші види доходів боржника чи на його майно.

За змістом пункту 8 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому судам слід ураховувати, що спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору або накладення штрафу, прийнятої під час виконання будь-яких виконавчих документів, у тому числі рішень судів загальної юрисдикції та господарських судів, також належать до адміністративної юрисдикції.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_4 оскаржує постанову державного виконавця від 04.05.2016 року про стягнення з нього виконавчого збору у виконавчому провадженні № 50944401.

З огляду на викладене та виходячи з положень ч. 2 ст. 19 КАС України розгляд і вирішення цієї адміністративної справи належить до компетенції Вінницького окружного адміністративного суду. Крім того, в силу вимог ч. 3 ст. 181 КАС України даний адміністративний позов заявлено до належного відповідача - Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, як правонаступника Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції.

При цьому суд враховує те, що ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2016 року по справі № 127/22407/15-ц відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_4 в порядку ст. 383 ЦПК України на постанову державного виконавця Староміського ВДВС від 04.05.2016 року ВП № 50944401 про стягнення виконавчого збору, з одночасним роз'ясненням права на звернення з відповідним адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства.

В силу положень ч. 3, 4 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Право на справедливий суд та доступ до суду закріплене також і в пункті 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини. В цьому контексті доцільно звернутись до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та повинна враховуватись судами України при розгляді справ.

Так, в пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично, таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сплученого Королівства" від 28 травня 1985 року, п. 57). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (див. рішення у справі "Звольський та Звольська проти Чеської Республіки", п. 46).

Крім того, в рішенні від 28.02.2008 р. у справі "Церква села Сосулівка проти України" Судом було констатовано порушення права заявника на доступ до суду у зв'язку з відмовою національних судів розглянути його скаргу по суті. При цьому Судом наголошено, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції" (Bellet v. France), п. 36).

Конвенційні стандарти стосовно доступу до суду викладено Європейським судом з прав людини і у багатьох інших рішеннях (справи "Ґолдер проти Сполученого Королівства", "Кутіч проти Хорватії", "Балацький проти України" тощо).

Отже, за обставин, коли позивачу ОСОБА_4 судом відмовлено у відкритті провадження за скаргою на рішення державного виконавця, поданою в порядку, визначеному ст. 383 ЦПК України, відмова у розгляді та вирішенні цієї адміністративної справи з підстав її непідвідомчості адміністративному суду може свідчити про порушення гарантованого особі права на доступ до суду.

Відтак, надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи існуючий спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", чинного на час винесення оскаржуваної постанови (далі - Закон № 606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

При цьому виконавчий документ повинен відповідати вимогам, що визначені у ст. 18 Закону № 606-XIV, зокрема в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 18 даного Закону у виконавчому документі зазначається місцезнаходження стягувача і боржника (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч. 5 ст. 25 Закону № 606-XIV).

Частиною 1 статті 27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Системний аналіз вищезазначених норм закону дає суду підстави для висновку про те, що строк, визначений державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, є тим строком, протягом якого боржник добровільно може виконати рішення і в такому разі виконавчий збір та інші витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій з боржника не стягуються.

Разом з тим, після спливу цього строку (на наступний день) розпочинається процедура примусового виконання рішення з передбаченими у ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV негативними для боржника правовими наслідками.

При цьому відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Таким чином, постанова про стягнення з боржника виконавчого збору не може бути винесена державним виконавцем раніше строку, що наданий боржнику для самостійного виконання рішення.

Як встановлено судом у ході розгляду справи, постановою державного виконавця Староміського ВДВС Дзюбенка С.М. від 26.04.2016 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 50944401 боржнику ОСОБА_4 було надано строк для добровільного виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області №127/22407/15 від 07.04.2016 року до 03.05.2016 року.

Проте суд зауважує, що необхідною умовою для стягнення з боржника виконавчого збору є дотримання державним виконавцем приписів закону щодо належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, оскільки в іншому випадку нівелюється надана боржнику можливість виконати рішення добровільно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, копія постанови про відкриття виконавчого провадження має бути надіслана боржнику державним виконавцем рекомендованим листом з повідомленням про вручення за тією адресою, що зазначена у виконавчому листі.

Разом з тим, належних доказів надіслання боржникові ОСОБА_4 рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії постанови № 50944401 від 26.04.2016 року про відкриття виконавчого провадження відповідачем не надано.

Водночас, як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, копію вказаної постанови було надіслано на адресу позивача рекомендованою кореспонденцією без повідомлення про вручення (а.с. 50, 56-57), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 31 Закону № 606-XIV.

При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на відсутність у Староміського ВДВС достатніх коштів, необхідних для пересилання саме такого виду поштових відправлень, та вважає, що дана обставина не може звільняти державний орган від виконання ним своїх обов'язків, визначених законом, тим більше, коли від цього залежить дотримання законних прав та інтересів громадян.

Також судом встановлено, що надісланий на адресу боржника ОСОБА_4 конверт з відміткою ДППЗ "Укрпошта" про невручення поштового відправлення адресату фактично повернувся до Староміського ВДВС лише 21.05.2016 року (а.с. 7-8, 50), тобто задовго після того, як 04.05.2016 року відповідачем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, що додатково свідчить про необ'єктивність та передчасність винесеного рішення.

Крім того, всупереч приписам ч. 5 ст. 25 Закону № 606-XIV копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 50944401 від 26.04.2016 року на адресу боржника була скерована відповідачем тільки 28.04.2016 року.

Відтак, суд приймає до уваги та вважає переконливими доводи позивача про те, що у наданий державним виконавцем строк, а саме до 03.05.2016 року, він не міг добровільно виконати рішення суду, оскільки не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження та не отримував відповідної постанови державного виконавця до закінчення вищезазначеного строку.

З огляду на викладене суд доходить висновку про незаконність винесення постанови ВП № 50944401 від 04.05.2016 року про стягнення з боржника ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 291 268,70 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а згідно з ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень, а також докази, надані позивачем, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 181, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дзюбенка Сергія Миколайовича ВП № 50944401 від 04.05.2016 року про стягнення з боржника ОСОБА_4 виконавчого збору у розмірі 291 268,70 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір у розмірі 2912,68 грн. (дві тисячі дев'ятсот дванадцять гривень шістдесят вісім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (ідентифікаційний код 34983389).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сало Павло Ігорович