Справа № 569/10024/16-а
Суддя: Першко О.О.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

при секретарі Корнійчук В.М.,

з участю

представника відповідача Хоронжак М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певних дій з 10 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просить суд визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати їй пенсії по втраті годувальника як інваліду з дитинства ІІІ групи згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 червня 2016 року; зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити їй виплату пенсії по втраті годувальника як інваліду з дитинства ІІІ групи згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 червня 2015 року.

Свої вимоги мотивує тим, що вона перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області з 13 грудня 2010 року та отримувала пенсію по втраті годувальника як інвалід з дитинства ІІІ групи у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідач припинив виплату їй пенсії через зайнятість на посаді головного казначея управління Державної казначейської служби України у м.Рівному Рівненської області та набуттям чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якого у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим законом, Законом України «Про державну службу», пенсія, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачується. З 01 січня 2016 року відповідач також їй пенсію не виплачує, посилаючись на абзац 2 частини1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», де зазначено, що тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» призначені пенсії не виплачуються. Вважає, що таке рішення відповідача порушує її право на належний соціальний захист, гарантований Конституції України, а тому є протиправним.

В судове засідання позивач не з'явилася, подала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та просила позов задоволити повністю.

Ухвалою Рівненського міського суду від 30 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певних дій за період з 01 червня 2015 року по 09 лютого 2016 року - залишено без розгляду у зв'язку із пропуском троку звернення до адміністративного суду.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив виплата позивачу пенсії була припинена на підставі норм чинного пенсійного законодавства, а тому дії відповідача є правомірними. Крім того, просить постановити ухвалу про звернення Рівненського міського суду до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень п.п.2 п. 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ в частині зупинення виплати призначених пенсій працюючим державним службовцям (за період із 01.01.2016р. по 31.12.2016р. ); зупинити провадження до розгляду Верховним Судом України вказаного подання та Конституційним Судом України конституційного подання 49 народних депутатів України щодо конституційності окремих положень п. 12 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213- VІІІ в частині зупинення виплати призначених пенсій працюючим державним службовцям (за період з 01.04.2015р. по 31.12.2015 р.).

В судовому засіданні представник відповідача свої заперечення підтримала повністю, просила в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, надані суду заперечення, заслухавши пояснення сторін, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та їй призначено пенсію по втраті годувальника як інвалід з дитинства ІІІ групи, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 11 січня 2013 року та до 1 квітня 2015 року отримувала пенсію по втраті годувальника як інвалід з дитинства ІІІ групи на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 1 квітня 2015 року відповідач припинив виплату позивачу пенсії по інвалідності.

На звернення позивача відповідач листом № 104/10 від 25 лютого 2016 року відмовив у поновленні виплати пенсії на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в зв'язку із встановленням факту роботи позивача в управлінні Державної казначейської служби України у м.Рівному на посаді, яка передбачена Законом України «Про державну службу».

З 1 квітня 2015 року набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII та від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, відповідно до яких у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року особам на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру», пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачуються. З вказаних підстав з 1 квітня 2015 року позивачу була припинена виплата пенсії.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.2 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом».

За загальним правилом, установленим ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації,побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Посилання відповідача на ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним, оскільки вказана норма розповсюджується на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Законів України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», а не як інвалідам 3 групи з дитинства у разі втрати годувальника.

За правилами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою ст.5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18 червня 2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 6 липня 1999 року, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення Європейського суду з прав людини встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (ухвала щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства»).

Пунктом 42 вказаного рішення Європейського суду з прав людини встановлено, що у справах щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п.55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 9 травня 2015 року зазначається, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про дискримінаційне позбавлення пенсії позивача, а саме позбавлення її права на соціальний захист, що включає, зокрема, і право на одержання пенсії по втраті годувальника інваліда 3 групи з дитинства та достатній життєвий рівень, тому достатні підстави для поновлення конституційного права особи на отримання пенсії, виплата якої була зупинена.

За таких обставин, дії відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії є неправомірними, оскільки суперечать нормам діючого законодавства та порушують конституційні права позивача на належний соціальний захист, передбачені ст.46, 64 Конституції України.

Таким чином, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача відновити виплату їй пенсії по втраті годувальника як інваліду з дитинства, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», обґрунтовані та підлягають до задоволення в межах заявленого позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду - з 10 лютого 2016 року.

Щодо клопотання відповідача в частині постановлення ухвали про звернення Рівненського міського суду до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень п.п.2 п. 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ в частині зупинення виплати призначених пенсій працюючим державним службовцям (за період із 01.01.2016р. по 31.12.2016р.) та зупинення провадження по даній справі, вважаю його таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1102,40 грн.

Керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, 158-163,167,185-186,254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певних дій з 10 лютого 2016 року - задовольнити.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника як інваліду з дитинства ІІІ групи згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 10 лютого 2016 року.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату ОСОБА_2 пенсії по втраті годувальника як інваліду з дитинства ІІІ групи згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 10 лютого 2016 року.

Стягнути з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 05 грудня 2016 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.О. Першко