Справа № 802/835/16-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/835/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вергелес А.В.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

30 листопада 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Смілянця Е. С. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представників відповідачів: Матящук Т.М., Клюси Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних витрат, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. та 10000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити вказаний адміністративний позов.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.05.2007 р. постановою Тульчинського районного суду, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2009 р. та Вищого адміністративного суду України від 05.04.2011 р., визнано неправомірним наказ начальника УМВС України у Вінницькій області від 30.08.2006р. за № 164 о/с про звільнення позивача з посади оперуповноваженого відділення по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Замостянського райвідділу міліції Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області; поновлено позивача на посаді оперуповноваженого відділення по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Замостянського райвідділу міліції Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області; стягнуто на користь позивача з УМВС України у Вінницькій області середній заробіток в сумі 4852,12 грн. за час вимушеного прогулу з 30.08.2006 р. по 15.05.2007 р.

Наказом начальника ГУМВС України у Вінницькій області від 14.10.2010 р. за № 181 о/с пункт наказу від 30.08.2006 р. за № 164 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_2 відмінено, поновлено останнього на посаді оперуповноваженого СБНОН Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області. Крім того, встановлено п.о. 650 грн., та надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків посадового окладу та надбавку за вислугу років.

В подальшому, 25.11.2010 р. капітана міліції ОСОБА_2, згідно з п. "б" ст. 64 (через хворобу) Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів МВС у запас Збройних Сил України.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 р. у справі 802/2281/14-а стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р.

Оскільки виплата грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. була здійснена 03.03.2016 р., позивач, вважаючи, що порушено його законні права та інтереси, звернувся до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 26.11.2010 р. по 03.03.2016 р., 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. та 10000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв добросовісно та у межах повноважень, що передбачені законодавством України, а вимоги позивача необґрунтовані та не доведені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими доводами суду першої інстанції, з огляду на таке.

Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. за № 114 визначено порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Згідно з п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

В силу ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 р. у справі 802/2281/14-а стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. Вказане судове рішення було виконано 03.03.2016 р.

Вінницький апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.09.2015р. у справі 802/2281/14-а зазначив, що згідно розписки від 25 листопада 2010 року позивач отримав 25 листопада 2010 року трудову книжку та належні йому при звільненні суми та претензій не висловив, що підтверджує його підпис. Крім того, згідно грошового атестата, виданого Замостянським РВ ВМУ УМВС від 01.12.2012 р., який також підписано позивачем, заборгованість з виплати грошового забезпечення - відсутня.

Таким чином, відсутні порушення норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати належних сум грошового забезпечення при звільненні позивача 25.11.2010 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що правові підстави отримання коштів в сумі 26524,95 грн. виникли у позивача 25.09.2015 р. у зв'язку з ухваленням судом відповідного рішення про стягнення та фактично вказані кошти не є тими виплатами, право на отримання яких у день звільнення закріплено ст. 116 КЗпП України, а є компенсацією за несвоєчасне виконання судового рішення.

Отже, суд першої інстанції вірно відмовив в частині позовних вимог про стягнення 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо стягнення 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. згідно Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ст. 625 ЦК України, то слід зазначити таке.

Статтею 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Тобто, індексації за вказаним Законом підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, відтак, виплати повинні проводитися на постійній основі.

Положеннями ст.ст. 1, 2, 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Разом з тим, згідно п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду та в редакції, яка діє станом на момент розгляду справи), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Вимогами п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 встановлено, що до об'єктів індексації, визначених у п. 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

У відповідності до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Тому, враховуючи те, що в даному випадку середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі має разовий характер, не нараховувався, а був стягнутий за судовим рішенням та фактично є сумою, яка обчислюються із середньої заробітної плати, то компенсація, визначена діючим законодавством, до даних коштів не застосовується.

Крім того, з цього приводу Вінницький апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.09.2015 р. вказав, що для проведення компенсації обов'язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. позивачеві нараховано не було, а тому й відсутні підстави для компенсації позивачу втрати частини такого доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Таким чином, позивач помилково ототожнює надходження коштів на його рахунок внаслідок виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку із нарахуванням заробітної плати, тобто не виплатою громадянину доходу того виду, за порушення строків виплати якого здійснюється компенсація. Виплата середнього заробітку позивачу за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер.

Також слід зауважити, що з набранням чинності судового рішення у справі у справі 802/2281/14-а спірні правовідносини між позивачем та управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо оплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. перейшли у виконавчу сферу.

Частина 2 ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання та визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, ст. 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми задоволенню не підлягають, оскільки між позивачем та відповідачем були встановлені адміністративні відносини з приводу проходження та звільнення з ОВС, а тому в даному випадку норми ЦК України не поширюються на спірні правовідносини і не можуть бути застосовані до них.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відтак, оскільки за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн., то відповідно і відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладені обставини суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 02 грудня 2016 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Смілянець Е. С. Залімський І. Г.