Справа № П/811/652/16
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2016 року справа № П/811/652/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі

головуючого - судді Брегея Р.І.,

в присутності секретаря судового засідання Осипової Н.В.,

за участі представників позивача ОСОБА_1

та відповідача Скрипника О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницький адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Олександрійської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з заявою до відповідача про:

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 21 квітня 2016 року;

- визнання протиправними дій стосовно відображення в інтегрованій картці платника податків (далі - картка) податкового боргу з єдиного податку за 4 квартал 2015 року у сумі 9247,08 грн. та пені, яка нарахована на цю суму;

- зобов'язання внести зміни до картки шляхом відображення сплати згаданого податку;

- зобов'язання внести зміни до картки шляхом відображення сплати єдиного податку за 1 квартал 2016 року у сумі 10943,40 грн.;

- скасування суми податкового боргу та пені, яка нарахована на цю суму (а.с.63-66).

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви.

Пояснив, що платник податків своєчасно та в повному обсязі сплатив єдиний податок за 4 квартал 2015 року шляхом ініціювання перерахунку коштів банківською установою на підставі платіжного доручення.

Стверджував, що це є доказом сплати грошового зобов'язання.

На його думку, невиконання банком, який виводиться з ринку надання фінансових послуг у зв'язку з неплатоспроможністю, платіжного доручення не може бути доказом невиконання позивачем обов'язку стосовно сплати податків.

Зазначав, що сукупність норм податкового законодавства та Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (далі - Закон) доводить виконання позивачем згаданого обов'язку.

Звертав увагу, що держава не може вимагати повторної сплати податку, оскільки зобов'язана контролювати діяльність банківських установ та не встановила альтернативного способу оплати коштів (оплата готівкою).

Представник відповідача заперечив стосовно задоволення позову.

Пояснив, що ініціювання переказу коштів не є датою виконання зобов'язання стосовно сплати податків.

Зазначив, що банківська установа не виконала платіжного доручення позивача.

Це ж призвело до наявності податкового боргу та формування податкової вимоги.

Стверджував, що оскаржена податкова вимога є відкликаною, так як позивач в подальшому сплатив кошти.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини, що стали підставами звернення.

Так, ФОП ОСОБА_3 є платником єдиного податку (а.с.18-19).

02 жовтня 2015 року позивач у ПАТ "Український інноваційний банк" (далі - Банк) ініціював переказ коштів щодо сплати єдиного податку за 4 квартал 2015 року у сумі 9732 грн., доказом чого є платіжне доручення №122 (а.с.11).

Постановою Національного банку України від 24 грудня 2015 року №934 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с.8-9).

Постановою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від цієї ж дати №239 з наступного дня у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду (а.с.8-9).

03 березня 2016 року уповноважена особа Фонду повідомила позивача, що Банк не перерахував і не може перерахувати кошти відповідно до згаданого платіжного доручення (а.с.8-9).

ФОП ОСОБА_3 роз'яснено про право звернутися з заявою та документами, які підтверджують його кредиторські вимоги.

21 квітня 2016 року відповідач направив позивачу податкову вимогу про сплату грошового зобов'язання з єдиного податку у сумі 9247,08 грн. (а.с.10).

23 червня 2016 року позивач сплатив єдиний податок за 1 квартал 2016 року у сумі 10943,40 грн. (а.с.63-66).

Сплата цих коштів доводиться аналізом картки (а.с.132-133).

Цього ж дня у картці відображено нарахування пені у сумі 195,86 грн.

Кошти у сумі 10943,40 грн. податковим органом спрямовані на оплату єдиного податку за 4 квартал 2015 року (а.с.132-133).

Юридична оцінка встановлених судом обставин справи.

Перш за все, вирішуючи спір, суду треба зробити висновок щодо часу сплати ФОП ОСОБА_3 єдиного податку за 4 квартал 2015 року.

Від відповіді на це запитання залежить вирішення позову в цілому.

Приписами пунктів 5.2-5.3 статті 5 ПК України встановлено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Таким чином, суд може використовувати терміни, які застосовуються у Податковому кодексі України і не визначаються ним, лише у випадку, коли вони встановлені виключно законами.

У Податковому кодексі України неодноразово використовується термін "договір доручення".

Зокрема, у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14.

Так, частиною 1 статті 1000 ЦК України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя (Глава 68).

Приписами цієї Глави ЦК України не передбачено, що у разі невиконання повіреним обов'язку довіритель звільняється від виконання зобов'язання та не може бути притягнутим до цивільної відповідальності (штраф, пеня та інше).

У даному випадку Банк не виконав умов платіжного доручення, згідно якого ініціювалась сплата податку.

Податковий кодекс України для такого випадку (невиконання договору доручення щодо сплати податку) встановив певну особливість.

Пунктом 129.6 статті 129 ПК України встановлено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Отже, позивач звільнений тільки від відповідальності, яка включає нараховану пеню та штрафні санкції.

Статтею 111 ПК України встановлено види відповідальності за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства.

Так, фінансова відповідальність застосовується у виді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Таким чином, приписи пункту 129.6 статті 129 ПК України узгоджуються з положеннями статті 111 цього ж Кодексу.

Проаналізувавши ж сукупність положень ЦК України і ПК України, суд зробив висновок, що не можна вважати завершеною сплату платником податків грошового зобов'язання у випадку невиконання банківською установою вимог платіжного доручення стосовно перерахунку податку.

Водночас, суд зазначає наступне.

Пунктом 22.4 статті 22 Закону встановлено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:

для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;

для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

У даному випадку мова йде про завершення ініціювання переказу, а не його виконання.

Завершеним ж є виконання, коли кошти поступають на рахунок отримувача.

Приписи пункту 129.6 статті 129 ПК України містять посилання на цей Закон.

А все тому, щоб чітко зафіксувати час, з якого у банківської установи може виникнути відповідальність за неналежне виконання обов'язків щодо перерахунку податків до Державного бюджету України.

Положення згаданої норми ПК України спрямовані на недопущення притягнення до відповідальності платника податків, оскільки сплатити податок можна лише у безготівковій формі.

Якщо ж вважати правильною правову позицію позивача, то треба визнати, що у держави є право вимагати від Банку (на стадії його ліквідації) повернення коштів, які зазначені у платіжному дорученні.

Однак, Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон 2) цього не дозволяє.

Так, стаття 52 Закону 2 визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Пунктом 6 частини 1 цієї норми права встановлено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано.

Закон 2 визначає "платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано" в розумінні коштів, які обліковуються на рахунках банківської установи, котра ліквідовується.

А тому, ФОП ОСОБА_3 є кредитором Банку, а не держава, щодо отримання коштів, які зазначені у платіжному дорученні від 02 жовтня 2015 року, котре не виконано.

Ці кошти обліковуються на рахунку позивача.

Разом з тим, частиною 2 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що держава не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором.

Держава не несе відповідальності за зобов'язання Банку.

Також. позивач не надав доказів стосовно зволікання Національним банком України обов'язком прийняття рішення про віднесення Банку до неплатоспроможних.

Підсумовуючи, суд робить висновок про правомірність складання та надіслання ФОП ОСОБА_3 податкової вимоги від 21 квітня 2016 року, так як на той час він не сплатив єдиний податок за 4 квартал 2015 року.

23 червня 2016 року позивач сплатив єдиний податок за 1 квартал 2016 року, який податковим органом зараховано як сплату попереднього платежу з цього ж податку.

Такі дії податкового органу відповідають приписам пункту 87.9 статті 87 ПК України.

Так, цією нормою права встановлено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Отже, відображення в картці позивача існування податкового боргу та його сплату відповідає дійсності.

ПК України не визначає обов'язку податкового органу приймати податкове повідомлення-рішення щодо сплати пені.

Нарахування ж її у картці не порушує права платника податків, оскільки правомірність таких дій встановлюється судом за позовом податкового органу про її стягнення.

Водночас, приписи пункту 129.6 статті 129 ПК України допускають звільнення від сплати вже нарахованого штрафу та пені у випадку неперерахування банківською установою податку.

Таке рішення приймається податковим органом на підставі звернення платника податків, яке останній має право оскаржити до суду.

Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Повний текст постанови виготовлено 05 грудня 2016 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І.Брегей