Справа № 815/3784/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/3784/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 25.07.2016р. №140 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», зобов'язання прийняти рішення про прийняття від позивача заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є вихідцем з Палестинської автономії, особою без громадянства, однак не може повернутися до місця свого постійного проживання, так як має обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань через його політичні переконання. Позивач зазначив, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Погіршення ситуації по країні походження є підставою вважати, що умови, за яких позивачу раніше відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, змінилися, у зв'язку з чим є підстави для прийняття міграційним органом його заяви до розгляду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2016р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

При прийнятті вказаної постанови суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже неодноразово звертався до міграційного органу із заявами про надання захисту в Україні, в задоволенні яких йому відмовлено, а чергове звернення ОСОБА_1 від 25.07.2016р. до відповідача не містить будь-яких нових фактів або обставин, які б дозволяли повторно розглянути його заяву.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що факт переслідування ОСОБА_1 з боку влади Палестини підтверджується листом Посольства Палестини до ГУ ДМС України в Одеській області від 14.03.2014р. з проханням сприяти процесу депортації позивача в Палестину, у зв'язку з тим, що він «має серйозний психічний розлад і представляє загрозу суспільству».

Також, апелянт зазначає, що масові переслідування осіб, яких звинувачують у зраді (співпраці з ізраїльськими силами) підтверджується інформацією по країні походження - Палестині.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, місце народження - м. Єрихон, район Дюк, західний берег Йордану, Палестина, за національністю - палестинець, віросповідання - мусульманин суніт; рідна мова арабська, володіє російською, англійською, іврит; одружений; має вищу освіту. Країну постійного проживання позивач залишив 21.01.2010р. авіарейсом м. Оман (Йорданія) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Київ (Україна). Державний кордон України перетнув 21.01.2010р. на підставі національного паспорту та візи.

25.07.2016р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 25.07.2016р. №140 відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті вказаного наказу відповідач виходив з того, що ОСОБА_1 вже неодноразово звертався до міграційного органу із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в задоволенні яких йому було відмовлено, і його звернення від 25.07.2016р. до Управління є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нових обставин або фактів, які б дозволяли повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 25.07.2016р. №140 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», дійшов висновку, що позивачу правомірно було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, суд першої інстанції встановив, що 23.06.2010р. позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській області.

11.03.2011р. позивач вдруге звернувся за міжнародним захистом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області під час перебування в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

14.04.2014р. позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській області. За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №433-15 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2015р. у справі №815/6134/15, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016р. залишено без змін, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №433-15 від 30.07.2015р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для вказаної відмови стали висновки суду, що: позивачем не доведено наявності фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження; не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до регіону постійного проживання; в м. Єрихон відсутні будь-які збройні конфлікти, території Західного Берегу де-факто знаходяться під контролем Ізраїлю; додаткові факти, які можуть свідчити про можливі переслідування особи з боку ізраїльських військових в матеріалах особової справи відсутні; факти повідомлені заявником стосовно можливих переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні; заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З посиланням на положення ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача в липні 2016 року до відповідача не містить будь-яких нових фактів або обставин, які б дозволяли повторно розглянути його заяву в контексті визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Позивач не надав доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками Одеського окружного адміністративного суду. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно вимог ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, чітко визначених положеннями вищевказаного Закону.

Відповідно до статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013р. №2013/32/Еи, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Апеляційний суд встановив, що кожне своє звернення до міграційного органу в обґрунтування наявності підстав для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначав те, що у разі повернення до країни його громадянської належності його життю та свободі буде загрожувати небезпека.

Зазначені обставини перевірялися Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, яке дійшло висновку про їх недоведеність. Такому висновку Управління надано правову оцінку судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду справи №815/6134/15.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що факт його переслідування з боку влади Палестини підтверджується листом Посольства Палестини до ГУ ДМСУ в Одеській області від 14.03.2014р. з проханням сприяти процесу депортації позивача в Палестину у зв'язку з тим, що він має психічний розлад і представляє загрозу суспільству. Апелянт вказує, що під час попереднього розгляду справи органами ДМС ці обставини не досліджувалися, в матеріалах особової справи не відображені, у зв'язку з чим ці обставини є новими, що спричиняє обов'язок у відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій справи №815/6134/15 вказаний лист Посольства Палестини до ГУ ДМСУ в Одеській області від 14.03.2014р. враховувався при прийнятті рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо посилання апелянта на те, що ГУ ДМСУ в Одеській області залишено поза увагою оновлену інформацію по країні його походження, то апеляційний суд встановив, що інформація про політичну ситуацію в Палестині свідчить про незначні зміни порівняно з тим періодом, в якому позивач попередньо звертався із заявою до міграційного органу. Тобто політична ситуації в країні ОСОБА_1 не змінилася таким чином, що могла б вплинути на результат розгляду заяви останнього. Зазначена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З матеріалів справи, також, вбачається, що судом першої інстанції проаналізовано актуальну ситуацію по країні походження ОСОБА_1 - Палестині. Зокрема, суд встановив, що на Палестинських територіях, зокрема Західному Березі, діють програми допомоги палестинським біженцям, які надаються Близькосхідною агенцією з допомоги та організації робіт. Агентство надає послуги в галузі освіти, охорони здоров'я, соціального захисту населення, займається покращенням інфраструктури в лагерях, надає першу допомогу, в тому числі в період збройних конфліктів. (http://www.un.org/ru/sections/what-we-do/deliver-humanitarian-aid/)

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ ГУ ДМСУ в Одеській області від 25.07.2016р. №140 про відмову в прийнятті заяви про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймався з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, у зв'язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 01.12.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.