Справа № 813/2924/16
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року справа № 813/2924/16
Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Кунтого Н.О., Трофімова Р.В.,

представників відповідачів Шпирки О.М., Лагутіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо непідготовки та ненаправлення документів на звільнення з військової служби позивача, у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в строки, встановлені Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153 протиправною;

- визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 23.06.2016 року №139 про продовження строку військової служби;

- визнати незаконним одностороннє внесення змін командиром Військової частини НОМЕР_1 в п.12 контракту про проходження військової служби, укладеного між Міністерством оборони України та позивачем (контракт вступив у силу 23.06.2011 року);

- зобов`язати командування Військової частини НОМЕР_1 негайно підготувати документи на звільнення позивача з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та направити їх у встановленому порядку до кадрового органу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України для реалізації звільнення;

- зобов`язати Командування Повітряних Сил Збройних Сил України здійснити звільнення з військової служби позивача, у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Посилається на те, що 23.06.2011 року між ним та Міністерством оборони України укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого закінчився 23.06.2016 року. В обґрунтування позову зазначає, що звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії цього контракту, проте останній не вирішив заявлене питання, обґрунтувавши відмову відсутністю правових підстав для звільнення позивача з військової служби. В подальшому, направив звернення до Міністра оборони України з проханням вирішити питання про його звільнення, однак у відповідь на таке отримав лист, в якому йому повідомлено, що з 18.03.2014 року в Україні діє особливий період, у зв`язку із чим строк служби продовжено понад встановлені строки до оголошення демобілізації. З такими висновками позивач не згідний, вказує, що Указами Президента України мобілізація оголошувалася не безстроково, а була обмежена в часі. Водночас, на час закінчення строку дії контракту особливий період не діяв, а тому відповідач безпідставно застосував вимоги п.1 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та продовжив контракт.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, просять його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих суду поясненнях.

Від відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , надійшли письмові заперечення проти позову, в яких такий просить в позові відмовити, посилається на те, що з моменту видання Президентом України Указу від 21.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні розпочався особливий період. При цьому, відзначив, що у проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Враховуючи викладене, а також те, що під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку із закінченням строку дії контракту, вважає, що оскаржений наказ від 23.06.2016 року №139 про продовження строку військової служби та дії командира Військової частини НОМЕР_1 відповідають спеціальним нормативним актам, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов та наданих суду поясненнях, просить відмовити в його задоволенні.

Від відповідача, Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ), надійшли письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Поряд з тим, зазначає, що чинним законодавством України взагалі не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. З огляду на що, особливий період діє з 18.03.2014 року (згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію») та станом на момент виникнення спірних правовідносин не припинений. Таким чином, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні. Окрім того, додав, що документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби до Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ) не направлялись, а отже і неправомірні дії з його боку, які б порушували права, свободи або інтереси позивача відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов та наданих суду поясненнях, просить відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Суд встановив, що 23.06.2011 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, відповідно до умов якого позивач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом (п.1 Контракту).

Згідно з п.3 Контракту, такий є строковим та укладається за погодженням сторін на 5 років. Тобто, до 23.06.2016 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.06.2016 року №139, на підставі телеграми директора Департаменту кадрової політики МОУ від 18.03.2014 року №226/1/10-т, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303, з настанням особливого періоду в Збройних Силах України капітану ОСОБА_1 , начальнику відділення приймально-передавальних радіопристроїв радіотехнічної батареї 4 підрозділу, з 23.06.2016 року продовжено військову службу понад встановлені строки, на період до оголошення демобілізації.

Вказаний наказ реалізовано шляхом одностороннього внесення змін командиром військової частини НОМЕР_1 у пункт 12 Контракту від 23.06.2011 року.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, його діями і, як зазначає позивач, бездіяльністю щодо непідготовки та ненаправлення документів на звільнення з військової служби ОСОБА_1 , останній звернувся до суду із зазначеним позовом.

Окрім того, 11.07.2016 року позивач направив звернення до Міністра оборони України, в якому клопотав вирішити питання про його звільнення з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту.

30.07.2016 року листом №350/104/2364, за підписом командира військової частини НОМЕР_3 , надано відповідь, зі змісту якої слідує, що під час дії в Україні особливого періоду, звільнення позивача за вказаною ним підставою не передбачено чинним законодавством України. Враховуючи наведене, питання щодо його звільнення буде розглянуто після оголошення в Україні демобілізації та закінчення дії особливого періоду.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.17 та ст.65 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби, визначено Законом України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Саме такого виду військову службу проходив позивач.

Однією з особливостей служби за контрактом є його строковість.

Відповідно до п.«б» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

За приписами п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Разом з цим, в силу положень ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту. При цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.

Визначення «особливого періоду» міститься в абз.11 ст.1 Закону України від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Подібне визначення наведено у ст.1 Закону України від 21.10.1993 року №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з абз.5 якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.4 цієї ж статті).

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Так, Указом в.о. Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України №1126-VII від 17.03.2014 року, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Згідно листа Міністерства оборони України №322/2/8417 від 01.10.2015 року «Щодо особливого періоду», у відповідності до статті 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Водночас, абз.6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю «демобілізація», а саме комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджений відповідним Законом України №113-VIII від 15.03.2014 року, постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Цим же Указом постановлено провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію».

Тобто відповідно до цього Указу демобілізації підлягають лише військовослужбовці, які були: саме призвані на військову службу, саме під час мобілізації і саме на особливий період.

Як видно з матеріалів справи, контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України укладено 23.06.2011 року, тобто до настання особливого періоду. Як наслідок, позивач не вважається призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію». А відтак, і Указ Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» щодо демобілізації не поширює свою дію на правовідносини, що склалися з позивачем.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, перелік яких наведений у ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Позаяк, позивач не належить до жодної із цих категорій осіб. Вказана обставина не заперечувалась сторонами в судовому засіданні.

Оцінюючи доводи позивача стосовно того, що тривалість особливого періоду пов`язується з часом проведення мобілізації, суд враховує, що особливий період є винятковим періодом функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Перехід до такого функціонування здійснюється комплексом заходів, які проводяться в межах мобілізації. Таким чином, саме по собі закінчення часу мобілізації не свідчить про припинення особливого періоду, оскільки не змінює введеного під час мобілізації порядку функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Такі зміни проводяться в межах заходів, передбачених демобілізацією.

Поряд із зазначеним, суд також звертає увагу, що продовження строку проходження позивачем військової служби в особливий період є законодавчо визначеним втручанням у права військовослужбовців, обумовленим необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності України, а відтак відповідає критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Таке втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців може мати місце у період дії особливого режиму, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі визначеного нормативного акта.

Окрім того, згідно з підп.2 п.252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, прийнятим на виконання Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Відтак, зазначене Положення пов`язує продовження перебування військовослужбовців на військовій службі також саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

Відповідно до п.14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170, у разі оголошення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану звільнення військовослужбовців здійснюється у випадках, визначених пунктами 1, 2 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Тобто позивач може бути звільнений з військової служби у зв`язку з закінченням контракту лише після оголошення демобілізації. А тому посилання позивача та представника позивача на те, що Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була підготувати та направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та те, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 23.06.2016 року №139 про продовження строку військової служби є протиправним не беруться судом до уваги.

Щодо вимоги про визнання незаконним одностороннє внесення змін до спірного контракту, то, як вже зазначалось судом вище, продовження дії контракту у випадках, встановлених ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», не потребує внесення додаткових змін до нього.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання командування Військової частини НОМЕР_1 негайно підготувати документи на звільнення позивача з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та направити їх у встановленому порядку до кадрового органу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України для реалізації звільнення, суд зазначає таке.

Оскільки суд не встановив протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 з питань щодо непідготовки та ненаправлення документів на звільнення з військової служби позивача, то, як наслідок, відсутні підстави і для спонукання його (відповідача) до активної поведінки.

Не підлягає задоволенню також і похідна вимога про зобов`язання Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ) здійснити звільнення ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до п.«а» ч.6 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, абз.1 підп.10.3 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року №7 встановлено, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Тобто суд може зобов`язати відповідача вчинити певні дії у справах, де останній допустив неправомірні дії чи бездіяльність. А оскільки така вимога відсутня, Командуванням Повітряних Сил Збройних Сил України (військовою частиною НОМЕР_2 ) не вчинялись жодні дії, відтак суд не може втручатися в його компетенцію.

Беручи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та встановлені на їх підставі обставини справи, суд приходить висновку, що дії та рішення Військової частини НОМЕР_1 є такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідачі виконали покладений на них ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довели правомірність своїх дій та рішень, чим спростували твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії слід відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до положень п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.