Справа № 815/4241/16
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4241/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2016 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

секретаря Дубінєвич М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БАЗ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «БАЗ» (далі ТОВ «БАЗ» ) з позовом (т.1 а.с.36-46) до Головного управління ДФС в Одеській області (далі ГУ ДФС), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від від 09.08.2016 року: № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 2655801,00грн. за основним платежем; № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 3474859,00грн. (2779887,00грн за основним платежем, 694972,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 14977340,17грн.; № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 510,00грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства.

Позивач зазначив, що рішення, які оспорюються винесені на підставі Акту №219/15-32-14-01/38057980 від 26.07.2016 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «БАЗ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.03.2016 року» Згідно з висновком акту перевірки ним, крім іншого, на думку ГУ ДФС, порушено: - п. 44.1,44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 2655801 за 2015 рік.; - п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201 ПКУ, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість у розмірі 2779887,00грн.; - вимог ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» з урахуванням постанов Правління НБУ від 03.03.2015 року №160, від 03.06.2015 року №354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»; - ст.1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами», п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, п.2.7. ст.2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 № 49 в частині порушенням строків декларування валютних цінностей станом на 01.10.2015, 01.01.2016, 01.04.2016 року.

Але ці висновки Акту перевірки грунтуються на припущеннях та не відповідають дійсним обставинам.

ТОВ «БАЗ» уклав договори, з резидентами за участю нерезидентів про переведення боргу та став новим боржником за догоровами, підписаними первісними боржниками з кредиторами, згідно яких на територію України, з оформленням митних декларацій, був поставлений товар.

На думку перевіряючих укладення між двома резидентами договору про переведення боргу по зовнішньоекономічному контракту суперечить вимогам валютного законодавства, що тягне порушення ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», яка визначає термін завершення імпортних операцій резидентів на умовах відстрочення поставки.

Між тим, суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), окрім тих, які прямо і у винятковій формі заборонені законами України. Укладення договору про переведення боргу не заборонено законом. У цивільному праві (ст.ст.520-524 ЦКУ) один із способів виконання зобов'язань - це заміна боржника іншою особою (переклад боргу).

Боржник в зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переклад боргу) тільки з відома кредитора, якщо інше не передбачене законом. Наслідком переведення боргу є вибуття первинного боржника із зобов'язання, вступ до зобов'язань нового боржника і збереження в повному об'ємі змісту зобов'язання при зміні його суб'єктного складу.

Таким чином, згідно норм ЦКУ переведення боргу є нічим іншим, як заміною в зобов'язанні боржника іншою особою з відома кредитора, а не формою розрахунків, про що зазначається також в листі Міністерства юстиції України від 05.11.2004 року № 20-50-3658.

Відповідно до договорів про переведення боргу, новий боржник прийняв на себе зобов'язання по сплаті боргу за імпортований товар, тобто товар, якій вже був поставлений в Україну. Таким чином має місце постачання товару на умовах відстрочення платежу, а не передоплата на умовах відстрочення поставки товару.

Між тим, стаття 2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» регламентує порядок здійснення розрахунків саме на умовах відстрочення поставки.

Позивач у позові стверджує, що думка податкового органу про те, що у разі укладення між двома резидентами договору про переведення боргу, до нового боржника перейде зобов'язання по оплаті раніше імпортованого товару, але після проведення розрахунків з нерезидентом у нового боржника будуть відсутні підстави для завершення імпортної операції, - не має логічного сенсу та суперечить нормам діючого законодавство Україна.

Позивач також зазначив у позові про необгрунтованність висновків Акту перевірки про завищення ним витрат по взаємовідносинам з контрагентом ПП «ГРІФІКА СТАЙЛ» та завищення податкового кредиту по взаємовідносинам з контрагентами ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА», ТОВ «ВЕКТОР ГРУПП», ТОВ ГЕРМЕС ЛОГІСТИК», ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ», ТОВ «КАРГО-ТІМ 20», ТОВ «НОТА КОМПАНІ», ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ», ТОВ «БЄЛТРАНС» та безпідставне твердження перевіряючих про нереальність (безтоварність) господарських операцій. На думку позивача службові особи податкового органу зазначаючи в Акті перевірки про нікчемність правочинів перевищили свої повноваження, оскільки ними невраховані зміни до ЦКУ, стаття 204 якого закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. В Акті перевірки не наведено жодного факту, який би свідчив про те, що зміст правочинів між ним та контрагентами не відповідають дійсним намірам сторін і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання договорів.

ТОВ «БАЗ» валові витрати та податковий кредит по взаємовідносинам з контрагентами формувало відповідно до вимог податкового законодавства, про що свідчать первинні документи, які досліджувались перевіряючими та наявність яких не оспорюється в акті перевірки. Первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». На час здійснення господарських операцій його контрагенти були зареєстровані платниками ПДВ, знаходились в ЄДР, тобто мали повний обсяг спеціальної правоздатності та дієздатності.

Крім того, у ТОВ «БАЗ» наявні всі податкові накладні, які відображені у реєстрах отриманих накладних та деклараціях за відповідний період, що не спростовується в акті перевірки, а також не спростовується факт оплати підприємством сум ПДВ у ціні придбаних у контрагентів товарів. Таким чином, ТОВ «БАЗ» не допущено жодного порушення податкового законодавства щодо формування валових витрат, податкового кредиту та навпаки дотримано всіх вимог передбачених законом.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідальність має індівідуальний характер та оскільки ТОВ «БАЗ» та його контрагенти є окремими субєктами права зі статусом юридичної особи, тобто окремими платниками податків, то позивач не може нести відповідальність за несплату податків, недостовірність відомостей своїх контрагентів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача вважала позовні вимоги необґрунтованими, підтримала надані до суду заперечення на позов (т.3 а.с.83-94), в яких наведені висновки акту перевірки та підстави для цих висновків, а саме відсутність всіх первинних документів у позивача, зокрема товарно - транспортної документації, документів по зберіганню товарів, що свідчить про їх нереальність. Крім того, ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.12.2015 року накладений арешт на кошти ПП «ГРІФІКА СТАЙЛ», як одного з фіктивних підприємств; приговором суду засуджена особа за пособництво у фіктивному підприємстві щодо ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ», а також застосування іншої отриманої податкової інформації відносно контрагентів позивача, зазначених в Акті перевірки.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлено, що ТОВ «БАЗ» зареєстровано 19.04.2012. Знаходиться на податковому обліку в органах державної податкової служби з 23.04.2012 року (т.1 а.с.21-27, 137-158).

З 30.06.2016 року по 19.07.2016 року ГУ ДФС на підставі наказу №867 від 08.06.2016 року та направлень від 23.06.2016 року проведено перевірку позивача, за результатами якої складений Акт перевірки №219/15-32-14-01/38057980 від 26.07.2016 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «БАЗ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.03.2016 року» (т.1 а.с.47-130, т.3 а.с.98-110).

На підставі Акту перевірки №219/15-32-14-01/38057980 від 26.07.2016 року котролюючим органом прийняті податкові повідомлення - рішення, у тому числі оскаржувані по даній справі, від 09.08.2016 року:

№ (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 2655801,00грн. за основним платежем;

№ (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 3474859,00грн. (2779887,00грн за основним платежем, 694972,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

№ (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 14977340,17грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства;

№ (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 510,00грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства (т.1 а.с.14-17).

У висновках Акту перевірки №219/15-32-14-01/38057980 від 26.07.2016 року щодо підстав прийняття вищезазначених податкових повідомлень-рішень зазначено, що перевіркою встановлено порушення позивачем: - п. 44.1,44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 2655801 за 2015 рік.; - п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201 ПКУ, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість у розмірі 2779887,00грн.; - вимог ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті з урахуванням постанов Правління НБУ від 03.03.2015 року №160, від 03.06.2015 року №354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»; - ст.1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами», п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, п.2.7. ст.2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 № 49 в частині порушенням строків декларування валютних цінностей станом на 01.10.2015, 01.01.2016, 01.04.2016 (т.1а.с. 118)

Пунктом 44.1 ст.44 ПКУ визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п.44.2 ПКУ для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Статтею 134 ПКУ визначений об'єкт оподаткування податком на прибуток, яким відповідно до п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: - зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); - збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: - збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); - зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об'єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об'єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Згідно акту перевірки позивач порушив вищевказані норми податкового законодавства, а саме п. 44.1,44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 2655801,00грн. за 2015 рік по господарським взаємовідносинам з ТОВ «ГРАФІКА СТАЙЛ», в результаті чого занижено фінансовий результат до оподаткування за 2015 рік на 14754453грн., що призвело до заниження податку на прибуток на 2655801,00грн.

Проте у самому акті перевірки зазначено, що перевіркою показників, відображених в декларації, встановлено, що вказані показники сформовані на даних бухгадтерського обліку щодо відображення господарських операцій з ТОВ «ГРАФІКА СТАЙЛ» на виконання умов договору від 25.12.2014 року№25/12 поставки макухи соняшникової. Тобто позивач на виконання вимог податкового законодавства здійснював бухгалтерський облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єкту оподаткування податком на прибуток та для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовував ці дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Позивачем надані до суду та судом досліджені копії первинних документів щодо здійснення господарських операцій з ТОВ «ГРАФІКА СТАЙЛ», які відповідають вимогам щодо складання первиних документів (т.1 а.с.168-250, т.2 а.с.1-85,169-246)

Таким чином в Акті перевірки не наведено жодного факту порушення позивачем вимог п. 44.1,44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ.

Перевіряючи в Акті перевірки стверджують, що первинні документи, які скаладені субєктами господарської діяльності на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам та такі, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійснення операцій не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового облікупозивачем під час здійснення господарських операцій з ТОВ «ГРАФІКА СТАЙЛ».

Фактично вказані твердження перевіряючих базуються не на досліджених первинних документах та бухгалтерському обліку позивача, які відповідають вимогам законодавива, а на отриманні інформації, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.12.2015 року слідчого судді про накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках 14 суб'єктів господарювання, у тому числі ПП «ГРАФІКА СТАЙЛ», за клопотанням відділу Генеральної прокуратури. В постанові зазначено, що клопотання обґрунтоване тим, що Генеральною прокуратурою України здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000474 від 07.08.2015 за фактами вчинення фіктивного підприємництва та легалізації (відмивання) коштів, одержаних злочинним шляхом, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.205,ч.3 ст.209 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що група невстановлених осіб в період з 01.01.2014 по теперішній час, діючи за попередньою змовою, організувала незаконну схему, пов'язану з фіктивним підприємництвом, легалізацією грошових коштів, одержаних злочинним шляхом, створила та придбала ряд суб'єктів підприємницької діяльності - далі наведений певичерпний перелік, оскільки наявна примітка та інші, більш 30 суб'єктів господарювання, у тому числі ПП «ГРАФІКА СТАЙЛ» (т.1 а.с.58-59, т.5 а.с.189-195).

Дана постанова суду не містить будь-яких відомостей щодо господарської діяльності ПП «ГРАФІКА СТАЙЛ», доказів того, що господарські операції по взаємовідносинам з ТОВ «БАЗ» не були здійснені.

Суд вважає, що наявність вказаної постанови слідчого судді від 11.12.2015 року жодним чином не спростовує твердження позивача, що ним були здійснені господарські операції відповідно до укладенного договору з ПП «ГРАФІКА СТАЙЛ», які належним чином відображені в бухгалтерському та податковому обліку. В акті перевірки відсутні належні докази нездійснення вказаних господарських операцій.

Крім того, статтею 83 ПКУ визначено, що для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: - документи, визначені цим Кодексом; - податкова інформація; - експертні висновки; - судові рішення; -інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Таким чином, посилання на матеріали кримінального провадження у Акті перевірки як на підставу для висновків щодо порушення платником податків податкового законодавства є правомірним лише при наявності остаточного судового рішення по справі, а не рішення про накладення арешту у зв'язку з наявністю у неустановлених осіб ознак кримінальних правопорушень.

Інших доказів неправомірності формування позивачем показників фінансового результату господарської діяльності позивачем по взаємовідносинам з ПП «ГРАФІКА СТАЙЛ» не містить акт перевірки та надані до суду заперечення відповідача на позов ТОВ «БАЗ».

В акті перевірки також зазначено про порушення позивачем п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201 ПКУ.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право суб'єкта господарювання на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 ст.198 ПКУ встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України також встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Відповдно до п. 201.1 ПКУ на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Вказаним пунктом також визначені обов'язкові реквізити, які повинні бути зазначені в податковой накладної.

Згідно акту перевірки позивач порушив вищевказані норми податкового законодавства, а саме п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201 ПКУ, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість у розмірі 2779887,00грн. у результаті безпідставно сформованого податкового кредиту по господарським взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА» (361480грн.), ТОВ «ВЕКТОР ГРУПП» (116420грн.), ТОВ ГЕРМЕС ЛОГІСТИК» (28666грн.), ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» (1968385грн.), ТОВ «КАРГО-ТІМ 20» (104641грн.), ТОВ «НОТА КОМПАНІ» (84321грн.), ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ» (9436грн.), ТОВ «БЄЛТРАНС» (103925грн.).

В акті перевірки та його висновку зазначено про заниження податкового кредиту на 2779887,00грн., але по визначеним в акті перевірки взаємовідносинам з вказаними контрагентами сума завищення податкового кредиту складає 2777274,00грн., тобто менш на 2613,00грн., у тому числі у жовтні 2014 року на 1200грн., у грудні 2014 року на 1413грн. Акт перевірки не містить будь яких інших встановлених фактів порушень на думку перевіряючих щодо завищення податкового кредиту ніж по взаємовідносинам з 8 зазначеними контрагентами, тобто в акту перевірки не наведено доказів завищення податкового кредиту позивачем на 2613грн., у тому числі у жовтні 2014 року на 1200грн. (зазначено в акті про завищення податкового кредиту по взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА» на 107501грн.), у грудні 2014 року на 14132рн. (зазначено про завищення податкового кредиту у даний період по взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА» на 73580грн) .

Згідно з Актом перевірки перевіряючими досліджені первинні документи, на підставі яких сформований податковий кредит з вищезазначеними контрагентами. В акті перевірки не спростовується їх наявність та відображення в бухгалтерському і податковому обліку, тобто фактично дотримання позивачем ст.198 ПКУ.

В акті перевірки по кожному контрагенту зазначено про відображення операцій проводками у бухгалтерському обліку; наявність податкових накладних; включення сум податку на додану вартість за податковими накладними до складу податкового кредиту відповідних періодів; відображення їх у реєстрі отриманих податкових накладних, які відповідають даним Додатку 5 податкової декларації.

Анализом змісту акту перевірки відносно позивача щодо висновків перевіряючих про завищення податкового кредиту по вказаним контрагентам судом встановлено, що по взаємовідносинам з ТОВ «ВЕКТОР ГРУПП» (116420грн.), ТОВ ГЕРМЕС ЛОГІСТИК» (28666грн.), ТОВ «КАРГО-ТІМ 20» (104641грн.), ТОВ «БЄЛТРАНС» (103925грн.) акт перевірки взагалі не містить підстав щодо висновків перевіряючих про завищення податкового кредиту позивачем (т.1 а.с.70-77,83-84,87).

По взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА» (361480грн.), ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» (1968385грн.), ТОВ «НОТА КОМПАНІ» (84321грн.), ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ» (9436грн.) перевіряючи, не заперечуючи наявність первинних документів у позивача щодо формування податкового кредиту, вважають його формування неправомірним з посиланням на:

- лист від 11.06.2015 року №2476/7/16-03-22-02 Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавський області по взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА»;

- вирок Приморського районного суду міста Одеси від 15.03.2016 року по взаємовідносинам з ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ»;

- узагальнення податкової інформації від 09.11.2015 року №21639/22-03 щодо ТОВ «НОТА КОМПАНІ»;

- лист від 04.01.2016 року №40/7/15-53-22-04 ДПІ у Приморському районі м.Одеси щодо податкової інформації ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ».

Згідно з листом від 11.06.2015 року №2476/7/16-03-22-02 Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавський області станом 30.04.2015 року ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА» не знаходиться за податковою адресою. По особовій справі платника податків, даних інформаційних баз, Єдиного реєстру податкових накладних всановлено пересорт товарів щодо його придбання та реалізації (т.1 а.с.69-70, т.6 а.с.1-7). Таким чином, первинні документи ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА», у тому числі по господарським операціям з позивачем не досліджувалась.

Вироком Приморського районного суду міста Одеси від 15.03.2016 року визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.ст.27 ч5,205 ч.1 КК України (пособництво у фіктивному підприємництві) ОСОБА_1., який зареєстрував на своє ім'я ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» за винагороду від невстановлених осіб, які здійснювали за участю цього підприємства незаконну діяльність (т.1 а.с.80-82, т.4 а.с.158-160). У вироку не відображено обставин дослідження господарської діяльності ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ», у тому числі щодо господарських операцій з позивачем.

У той же час відповідно до результатів опрацювання податкової інформації від 06.08.2016 року ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» з 20.05.2014 року взято на податковий облік в ДПІ, є платником ПДВ, остання податкова декларація з ПДВ за травень 2015 року прийнята 22.06.2015 року. Позивач здійснював господарські операції з вказаним контрагентом у січні-лютому 2015 року (т.5 а.с.199-202).

Відповідно до пп.4.1.3 ст. 4 ПК, податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі невідворотності настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства.

Тобто, якби ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» і здійснювало фіктивну діяльність (відповідно до законодавства це незаконна діяльність), то відповідальність за це має нести саме це підприємство, а не його контрагент, оскільки воно не має відношення до нібито фіктивної діяльності ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ» та не вчиняло незаконних дій.

Законодавство України покладає відповідальність на особу, яка вчинила порушення певних норм податкового законодавства, і не містить норм, які можуть бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання

В узагальнені податкової інформації від 09.11.2015 року №21639/22-03 щодо ТОВ «НОТА КОМПАНІ» зазначено, що за результатами проведеного аналізу баз даних ІС по платнику податків ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області вбачаються наступні ризики: залучення суб'єкта до схем штучного формування податкового кредиту; ознаки невідповідності обсязів постачання обсягам придбання товарів, надання послуг та інші (т.1 а.с.84-85), тобто в акті не відображено дослідження первинних документів ТОВ «НОТА КОМПАНІ», у тому числі по господарським операціям з позивачем.

У листі від 04.01.2016 року №40/7/15-53-22-04 ДПІ у Приморському районі м.Одеси зазначено, що за результатами опроцювання зібраної інформації баз даних ІС встановлено неможливість підтвердження реальності господарських операцій ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ» з питань реалізації товарів по ланцюгу постачання (т.1 а.с.86). Згідно узагальненої податкової інформації від 04.01.2016 року вона складена у зв'язку з неможливістю проведення перевірки підприємства, тобто без дослідження первинної документації платника податків.

Всі вищезазначені документи на думку суду могли бути лише підставою для проведення перевірки позивача, проте ніяк не для висновків щодо порушення ним податкового законодавства, оскільки саме позивачем дотримано вимог податкового законодавства по господарським операціям з вказаними контрагентами.

Пунктом 86.7 ст.86 ПКУ чітко визначено, що контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до статті 60 цього Кодексу.

Таким чином, навидь при проведенні перевірки контрагента позивача та дослідження його первинної документації, дані акту перевірки відносно такого контрагента можуть бути покладені у обґрунтування висновків щодо порушення податкового законодавства позивачем при прийнятті рішення відносно контрагента.

Зазначена норма ПКУ виключає можливість покладення в обґрунтування висновків про порушення законодавства позивачем наявності лише інформації про можливі порушення податкового законодавства його контрагентами.

У позивача наявні первинні документи щодо господарських відносин з вказаними контрагентами, відображені в бухгалтерському та податковому обліку.

Судом досліджені первинні документи позивача по його взаємовідносинам з ПП «ШТОРМ-КЕРАМІКА», ТОВ «ГРЕЙНТРЕЙДІНГ», ТОВ «НОТА КОМПАНІ», ТОВ «ОНІКА ІМПОРТ» - договори, видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення та інші (т.2 а.с.86-168, 247-254, т.3 а.с.1-57).

Всі первинні документи відповідають вимогам до первинних документів, встановлених Законом України Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88.

Проте згідно з вищевказаними в акті перевірки відносно контрагентів позивача листами, вироком суду, податкової інформації, первинні документи контрагентів по взаємовідносинам з позивачем не досліджувались, а тому всі твердження в них є лише припущеннями.

В акті перевірки лише фіксується вищезазначена інформація, проте не наведено жодного доказу щодо наявності порушень податкового законодавства зі сторони контрагентів позивача.

Суд вважає, вказані положення акту перевірки такими, що не відповідають вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Мінфіну від 20.08.2015 року №727, згідно п. 5 розділу ІІ якого факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів

Відповідно до п.4 розділу ІІІ Порядку описова частина акту перевірки у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення повинна містити чітко викладений зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, та зазначення первинних документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Жодних первинних документів позивача, які підтверджують факт порушення, не зазначено в акті перевірки.

Таким чином, є обґрунтованими доводи позивача, що висновки перевіряючих є лише їх припущеннями, що не відповідає вимогам законодавства, у тому числі встановленого Конституцією України, ПК України індивідуальної юридичної відповідальності особи, у тому числі відповідальності за порушення податкового законодавства.

При цьому суд враховує, що статтею 18 Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідач, якій є суб'єктом владних повноважень не зазначив в запереченнях на позов, в судовому засіданні жодного доказу щодо недостовірності цих обставин, а також про обізнаність позивача про будь які недостовірні відомості відносно контрагента або його обізнаність щодо порушень податкового законодавства зі сторони контрагента та причетність до цих порушень позивача. Таких доказів не містить і Акт перевірки відносно позивача.

Всі договори з контрагентами відповідаю вимогам законодавства, є діючими, у встановленому законом порядку не визнані недійсними. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що в акті перевірки не наведено жодного факту, який би свідчив про те, що зміст правочинів між ним та контрагентами не відповідають дійсним намірам сторін і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання договорів.

Суд вважає, що саме позивач будь-яких порушень податкового законодавства, по господарським операціям щодо формування валових витрат та податкового кредиту не допустив.

Крім того, наявність порушень податкового законодавства зі сторони контрагентів по ланцюгу господарських відносин (несплата податків, притягнення до відповідальності) не може бути безумовною підставою для визначення податкових зобов'язань позивачу, оскільки позивач не може нести відповідальність за порушення податкового законодавства своїми контрагентами. Жодна норма законодавства не вимагає від платника податків контролювати сплату своїм контрагентом до бюджету податків та ведення ним бухгалтерського та податкового обліку. Контроль за дотриманням платниками податків податкового законодавства та своєчасну сплату ними податків здійснює податкова служба.

При цьому суд враховує положення ст.244-2 КАС України щодо обов'язковості рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та Постанову Верховного Суду України від 11.01.2011 року по справі ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської ОДПІ, в якому зазначено, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Вимога закону щодо надмірної сплати ПДВ як необхідної умови повернення з бюджету сум цього податку його платником стосується саме цього платника і сплати ним податку у ціні придбання товарів (послуг) їх постачальникам.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3777-ІV "Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив щодо зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ: Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку про необґрунтованість висновків перевіряючих про порушення позивачем п. 44.1,44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201 ПКУ та відповідно неправомірними та такими, що підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення від 09.08.2016 року № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 2655801,00грн. за основним платежем; № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 3474859,00грн. (2779887,00грн за основним платежем, 694972,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Також суд вважає неправомірними та таким що підлягають скауванню податкові повідомлення-рішення № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 14977340,17грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства; № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 510,00грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства.

У податковому повідомленні-рішенні № (форми «С») зазначено, що воно прийнято на підставі пп.54.3.3. п.54.3 ст.54 ПКУ і ст.4 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»(т.1 а.с.14).

У податковому повідомленні-рішенні № (форми «С») зазначено, що воно прийнято на підставі пп.54.3.3. п.54.3 ст.54 ПКУ, п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, п.2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 року № 49 (т.1 а.с.17).

У висновку ж Акту перевірки зазначено про встановлення порушення позивачем: - вимог ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» з урахуванням постанов Правління НБУ від 03.03.2015 року №160, від 03.06.2015 року №354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»; - ст.1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами», п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, п.2.7. ст.2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 № 49 в частині порушенням строків декларування валютних цінностей станом на 01.10.2015, 01.01.2016, 01.04.2016 (т.1а.с. 118)

Статтею 2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» встановлено, що імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України запогодженням з Національним банком України.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначенічастиною першою цієї статті.

Відповідно до ст.4 цього Закону порушення резидентами строків, передбачених, зокрема, ст. 2 Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Статтею 1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» постановлено, що суб'єктам підприємницької діяльності України, незалежно від форм власності, у десятиденний строк: - продекларувати у Національному банку України наявність (або відсутність) з визначенням сум усіх належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, в тому числі одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України; -подати Головній державній податковій інспекції України декларацію щодо сум на їх рахунках у банках та інших іноземних фінансових установах, а також щодо сум надходжень валютних цінностей у вигляді доходів (дивідендів), одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України.

Надалі декларування суб'єктами підприємницької діяльності, незалежно від форм власності, наявності належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, здійснюється Національному банку України опублікувати у пресі у триденний строк перелік уповноважених банків України, до яких мають переказуватися валютні цінності.

Статтею 9 ( «Зобов'язання щодо декларування валютних цінностей та іншого майна») Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року встановлено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Пунктом 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 року № 49 за невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність:- порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період; - порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України.

Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій.

Згідно з Актом перевірки порушення вишевказаних вимог законодавства зі сторони позивача полягало у тому, що він уклав договори про переведення боргу з українськими субєктами ЗЕД (ТОВ «Фулл Хаус ТРЕЙД», ТОВ «НОРК») за участю фірм-нерезидентів, відповідно до яких первісний боржник перевів свій борг по оплаті за поставлений товар по імпортним контрактам, укладеним між первісним боржником і кредитором, а новий боржник заміняє первісного по зобов'язанню, що виникло по Контракту (основному договору) (т.4 а.с.1-151,170-252, т.5 а.с.1-175).

Стверджуючи наявність порушення позивачем ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», перевіряючи посилаються на те, що у разі укладення між двома резидентами договору про переведення боргу, до нового боржника перейде зобов'язання по оплаті раніше імпортованого товару, проте після проведення розрахунків з нерезидентом у нового боржника будуть відсутні підстави для завершення імпортної операції, та таким чином укладення між двома резидентами договору про переведення боргу за зовнішньоекономічним контрактом протирічить вимогам валютного законодавства.

Суд вважає, що вказані твердження та висновки перевіряючих не відповідають положенням законодавства та ґрунтуються на помилковому трактуванні цих положень законодавства.

Відповідно до ст.ст.627,628 ЦКУ сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі ст.629 Кодексу укладений договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Закон України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» не містить заборони щодо зміни сторонами істотних умов договору, у тому числі його ціни, шляхом підписання додаткових угод до нього.

Зазначений Закон регулює порядок припинення зобов'язань між резидентом і нерезидентом шляхом виконання, проте це не виключає можливості припинити зобов'язання в інший спосіб.

Одним із способів виконання зобов'язань є заміна боржника іншою особою.

Згідно ст.520 ЦКУ боржник в зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переклад боргу) тільки з відома кредитора, якщо інше не передбачене законом

Вказані вимоги дотримані при укладені договорів про переведення боргу. Судом встановлено, що всі договори про переведення боргу підписані трьомя сторонами, первісним боржником, кредитором та новим божником. Новому боржнику передані усі документи щодо отримання импортованого товару.

Позивач на виконання договорів переведення боргу перерахував нерезиденту кошті по договорам з ТОВ «Фулл Хаус ТРЕЙД», ТОВ «НОРК» через ПАТ «Промінвестбанк», отримавши у ГУ ДФС в Одеській області відповідні довідки для здійснення операцій по перерахуванню резидентом коштів за договорами (контрактами) з нерезидентом (т.5 а.с.183).

Згідно з відомостями ПАТ «Промінвестбанк» імпортні операції по договорам про переведення боргу зняті з валютного контролю (т.5 а.с.184).

Нарахування пені позивачу є неправомірним, оскільки ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» вимагає від резидента у разі здійснення імпортних операцій на умовах відстрочення поставки здійнити таку поставку у строк до 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, у разі перевищення вказаного строку потребуюється висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

За порушення вказаного строку нараховується пеня відповідно до ст.4 Закону.

Між тим, по даній справі, за контрактами резитендів ТОВ «Фулл Хаус ТРЕЙД», ТОВ «НОРК» (первісні боржники) з нерезидентами товар на територію України був імпортований без передоплати, тобто на умовах відтрочення платежу.

Зазначені обставини свідчать про відсутність у даному випадку господарської зовнішньоекономічної операції, умови здійснення якої визначені ст.2 Закону України від 23.09.1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Вимоги вказаного Закону, як і ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року щодо декларування валютних цінностей та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України, мають на меті забезпечити банкам інформацію про наявні валютні цінності та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України, у тому числі як передоплата за товар, якій ще не поставлений до України.

Проте вказані вимоги законодавства жодним чином не стосуються виконання позивачем зобов'язань перед кредиторами по договорам переведення боргу, оскільки вказані кошти були перераховані за товар, якій вже був імпортований в Україну. Тобто жодні валютні цінності позивача по даним договором не знаходились за межами України, відповідно безпідставне твердження перевіряючих про наявність обов'язку у позивача подавати декларацію про валютні цінності та інше майно, яке перебуває за межами України.

Крім того, в абз.3 п.2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 року № 49 вказано, що неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій, що є послідовно логічним з урахуванням мети, з якою запроваджено вказане декларування.

Статтею 86 КАС України визначено, що, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що позивач довів суду ті обставини, на які посилався в обґрунтування позовних вимог і вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач сплатив частину судового збору у розмірі 100тис.грн. та ухвалою суду від 02.09.2016 року було відстрочено позивачу сплату недосплаченого судового збору у розмірі 216627,00грн. до ухвалення судового рішення, суд вважає необхідним судовий збір у сумі 216627,00грн. стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на розрахунковий рахунок 4005, отримувач УК у м.Одесі/Київський р-н, код 38016923, банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, код банку 828011, а судовий збір у сумі 100тис. стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БАЗ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 09.08.2016 року № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 2655801,00грн. за основним платежем; № (форми «Р») про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 3474859,00грн. (2779887,00грн за основним платежем, 694972,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 14977340,17грн. за платежем - пеня за порушення терміну розрахунків у сфері зовнішньоекономичної діяльності, невиокнання зобовязань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства; № (форми «С») про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 510,00грн.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БАЗ» судовий збір у сумі 100тис.грн., на користь держави судовий збір у сумі 216627,00грн. на розрахунковий рахунок 4005, отримувач УК у м.Одесі/Київський р-н, код 38016923, банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, код банку 828011.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови у порядку статей 160,167, 185-187 КАС України.

Суддя Катаєва Е.В.

.