Справа № 826/4678/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 листопада 2016 року 08:35 справа № 826/4678/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Узбекистану ОСОБА_2
доДержавної міграційної служби України
третя особаГоловне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 17 лютого 2016 року №26-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4678/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 27 липня 2016 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечив;на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Повідомленням від 10 березня 2016 року №50 третя особа повідомила позивача про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, підставою відмови визначено рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року №26-16.

Позивач вважає, що вищезазначене рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, відповідач в порушення вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не провів перевірку наявності та/або відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

Відповідач у письмовому запереченні проти позовних вимог зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи позивача, надано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, як наслідок, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Узбекистану, узбек за національністю. Народився позивач в Узбекистані в місті Бешарик, одружений, віросповідання - іслам. До України позивач прибув 19 січня 2014 року потягом з Росії.

06 липня 2015 року позивач звернувся із заявою №177 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 червня 2015 року позивач повідомив, що на момент виїзду з країни фактів переслідування не помічав, виїхав з країни з метою працевлаштування.

Позивач також зазначив, що влада Узбекистану переслідує його з релігійних причин, зараз він перебуває у Київському СІЗО під екстрадиційним арештом, він побоюється, що у разі його екстрадиції його позбавлять свободи, будуть погано з ним поводитися, завдавати тортур, та силою виб'ють неправдиві свідчення та вб'ють.

На співбесіді 24 липня 2015 року позивач повідомив, що приїхав в Україну у січні 2014 року, оскільки хотів жити на Україні, працювати та запросити до України свою родину та зазначив, що боїться повертатися до Узбекистану через можливе катування в органах міліції Узбекистану через молитви в Росії, коли він перебував там на заробітках, вважає, що влада Узбекистану "тих хто вірує рахують терористами".

16 лютого 2016 року за результатами розгляду особової справи позивача Державною міграційною службою України складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

17 лютого 2016 року відповідачем на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №26-16.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Окружний адміністративний суд міста Києва частково погоджується з позовними вимогами громадянина Узбекистану ОСОБА_2, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі по тексту - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Обґрунтовуючи своє звернення із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що він боїться, що з нього будуть вибивати неправдиві свідчення та катуватимуть, оскільки міліція в Узбекистані часто так поводиться, а також оскільки йому відомо, що інших громадян Узбекистані, які з ним працювали в Росії вже допитували в Узбекистані та заарештували за звинуваченням у тероризмі.

У позовній заяві позивач посилається на те, що у доповіді Amnesty International 2015/2016 "Права человека в современном мире" міститься наступна інформація про країну походження позивача: "Власти применяли пытки и жестокое обращение для борьбы с инакомыслием и реальными и предполагаемыми угрозами в сфере безопасности, репрессий в отношении политических оппонентов, получения признаний и инкриминирующих показаний, а также запугивания и наказания задержанных, заключенных и их родных. Суды очень часто полагались на признания, полученные с помощью пыток, давления и обмана. Осужденным за преступления против государства и терроризм произвольно продлевали сроки заключения.

Власти с возросшей подозрительностью относились к трудовым мигрантам, которые возвращались из-за рубежа, где могли получить информацию об исламе, цензурируемую либо запрещенную в Узбекистане. Вследствие этого увеличилось число арестов и уголовных преследований за "экстремизм". По мнению властей, в России трудовых мигрантов обрабатывали вербовщики из ИДУ, ИГ и прочих организаций, считающихся экстремистскими."

Окрім того, доповідь про свободу віросповідання в країнах світу за 2013 рік: Узбекистан, підготовлена Державним департаментом США, опублікована 20 жовтня 2014 року, доступна російською мовою за веб-посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/5527c4a84.html, містить зокрема, таку інформацію: "...Правительство продолжало заключать в тюрьму лиц по обвинению в "экстремизме"; проводить рейды на религиозные и общественные собрания незарегистрированных и зарегистрированных религиозных общин; конфисковать и уничтожать религиозную литературу, а также препятствовать несовершеннолетним практиковать свою веру. Поступали сообщения о смертельных случаях в местах заключения, пытках, избиениях, запрете на отправление религиозных обрядов и других видов грубого отношения по отношению к заключенным, которых правительство считает религиозными экстремистами, а также сообщения об избиениях членов незарегистрированных религиозных организаций сотрудниками правоохранительных органов. Продолжая отказывать в регистрации некоторым религиозным общинам и наказывать членов общин за их деятельность, власти фактически лишили этих лиц их законного права на вероисповедание, предусмотренного Конституцией.

По оценкам неправительственных источников, в том числе Инициативной группы независимых правозащитников Узбекистана (ИГНПУ) и неправительственной правозащитной организации "Эзгулик", насчитывалось от 10000 до 12000 людей, заключенных в тюрьму по обвинениям, связанным с "религиозным экстремизмом" или членством в незаконной религиозной группе, однако не било никакой доступной официальной статистики для подтверждения или опровержения этой цифры.

Били сообщения о смерти заключенных, отбывающих наказание по обвинениям, связанным с тем, что правительство считает "религиозным экстремизмом", согласно имеющимся сведениям от членов семей, которые также сообщали о том, что обычно на телах заключенных били обнаружены следы побоев или других видов жестокого обращения. Тем не менее, власти оказывали давление на членов семей, заставляя хоронить тело без проведения профессионального медицинского освидетельствования. Такие случаи смерти включают смерть 43-летнего Дильшода Исхокова в мае, 32-летнего Хусниддина Оккузиева в июле, 35- летнего Самариддина Салохиддиновав октябре, и 36-летнего Таваккаля Ходжиева в ноябре.

Неправительственные источники сообщали о том, что власти жестоко обращались с арестованными по подозрению в "религиозном экстремизме" или участии в подпольной исламской деятельности, подвергая их пыткам, избиениям и, суровым условиям содержания.

Тюремная администрация, согласно поступившим сведениям, обвиняла заключенных, отбывающих наказание по обвинению в "религиозном экстремизме", в организации экстремистских ячеек в тюрьмах или в совершении других правонарушений, за что продлевала сроки их заключения. Также сообщалось, что заключенным, которые иначе имели би право подать заявление на амнистию, часто предъявлялись обвинения в нарушении правил внутреннего распорядка тюрьмы, вследствие чего они были лишены этого права. Не имелось дополнительной информации касательно сообщений 2012 года о том, что тюремная администрация в Алмалыке жестоко обращалась с заключенными, отбывающими срок по религиозным правонарушениям".

Практика систематичного застосування катування до обвинувачених та засуджених за "релігійний екстремізм" підтверджена також рішеннями Європейського Суду з прав людини по справах (Ісмоілов та інші проти Росії (заява № 2947/06, рішення від 24 квітня 2008року); Насрулоєв проти Росії (заява № 656/06, рішення від 11 жовтня 2007року); Мумінов проти Росії (заява № 42502/06, рішення від 11 грудня 2008 року); Гараєв проти Азербайджану (заява № 53688/08, рішення від 10 червня 2010 року) та інші).

З копії листа Генеральної прокуратури Узбекистану від 27 червня 2015 року №26/13-267-15 вбачається, що позивач згідно з постановою Слідчого управління УВС у Ферганській області від 21 червня 2015 року є фігурантом кримінальної справи у якості обвинуваченого за пунктом б частини третьої статті 159 (посягання на державний лад Республіки Узбекистан), пунктом а частини третьої статі 2441 (виготовлення чи розповсюдження матеріалів, які становлять загрозу для громадської безпеки і громадського порядку), частини першої статті 2442 (створення, керівництво, участь в релігійних, екстремістських, сепаратиських, фундаменталістських чи інших заборонених організаціях), частини першої статті 246 (контрабанда) Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.

Вищезазначене свідчить про те, що звинувачення позивача у країні походження мають політичне та релігійне підґрунтя.

Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості бути підданим тортурам у країні походження.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності через суб'єктивні на об'єктивні причини.

Обґрунтовуючи свої заперечення на позовну заяву, відповідач зазначає, що інформація, повідомлена позивачем містила суперечливі дані, позивач надав недостовірні дані щодо причини вибуття з країни походження та місця проживання на території України, окрім того відповідач вважає, що позивач неправдивий щодо дати приїзду в Україну, та не надав переконливих фактів щодо його переслідування у Республіці Узбекистан з релігійних переконань.

Проте, суд звертає увагу, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 Держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення (справа М.С.С. проти Бельгії та Греції, № 30696/09, рішення Великої Палати від 21 січня 2011 року; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, №36378/02, рішення від 21 квітня 2005 року; Джабарі проти Туреччини, №40035/98, рішення від 11 липня 2000 року). Так зокрема, у справі Якубов проти Росії (№7265/10, рішення від 8 листопада 2011 року) Суд дійшов висновку, що ігнорування міграційними органами та національними судами заяв заявника щодо ризику бути підданим поводженню, що суперечить статті 3 Конвенції, у разі повернення до країни громадянства, підкріплених, зокрема, відповідними звітами міжнародних організацій, призвело до порушення вимог статті 13 Конвенції у поєднанні зі статтею 3 Конвенції.

Обґрунтовуючи надання позивачем неправдивої інформації стосовно проживання на території України, відповідач посилається на те, що під час співбесіди 24 липня 2015 року позивач стверджував, що проживав виключно на території міста Києва, в подальшому повідомляв, що тривалий час жив у м. Боярка Київської області.

Проте, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що місто Боярка Київської області знаходиться поблизу міста Києва і досить багато людей, які там проживають, навіть громадян України, працюють у місті Києві, а тому вважають, що вони і проживають у місті Києві, тому звинувачення позивача в тому, що він місто Боярка Київської області вважає частиною міста Києва є досить суб'єктивним та не може бути підставою для відмови позивачу у визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивуючи свою відмову від 17 лютого 2016 року №26-16 щодо надання позивачем неправдивих відомостей щодо дати приїзду в Україну відповідач посилається на лист Служби Безпеки України від 31 липня 2015 року №2/1/4-33010.

У вищезазначеному листі від 31 липня 2015 року міститься інформація про те, що за наявними оперативними даними, в 2013 році позивач перебував на заробітках у Пензі Російської Федерації, де був завербований емісаром міжнародної терористичної організації "Ісламська держава" для участі у бойових діях на території Сирії. В подальшому позивач виїхав до Сирії, де проходив спеціальну підготовку в навчальних таборах вказаної терористичної організації. Після проходження вищезазначеної підготовки, в травні 2015 року прибув у Туреччину, звідки був депортований правоохоронними органами вказаної країни за причетність до діяльності міжнародної терористичної організації "Ісламська держава" та порушення міграційного законодавства.

Окрім того, згідно листа Служби Безпеки України від 29 грудня 2015 року №12239 відповідач отримав інформацію про те, що позивач прибув на територію України рейсом Стамбул-Київ у травні 2014 року, що на думку відповідача свідчить про надання позивачем неправдивої інформації про час прибуття на територію України.

Проте, в матеріалах справи міститься копія паспорта позивача серії НОМЕР_1, відмітки в якому підтверджують, що позивач прибув на територію України потягом з території Росії 19 січня 2014 року, 03 квітня 2014 року позивач літаком відлетів до Туреччини та повернувся в Україну 24 травня 2014 року з Туреччини, що підтверджує інформацію, яка надана позивачем при подачі заяви від 06 липня 2015 року та під час співбесіди 24 липня 2015 року.

Відміток про те, що позивач від'їжджав з України у 2015 році та до 2015 року перебував в Сирії чи Туреччині паспорт позивача не містить, як і не містить інформації про примусову депортацію позивача з Туреччини.

Доказів зворотного відповідачем до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Отже, вищезазначені листи Служби Безпеки України містять інформацію, яка суперечить відміткам у паспорті позивача.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно із частиною п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до частини шостої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, жодних доказів звернення відповідача стосовно перевірки вищезазначених суперечностей до Служби Безпеки України, Державної прикордонної служби України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян в матеріалах особової справи позивача не міститься.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про існування обставин, що передбачені частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту".

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає оскаржуване рішення відповідача таким, що прийнято неправомірно та підлягає скасуванню, а адміністративний позов в цій частині задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно зазначити наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2010 року №П-278/10 встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача та вихід за межі завдань адміністративного судочинства, задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на Постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 не приймаються судом до уваги, оскільки до суду не надано докази, які підтверджують наявність достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, як встановлює частина друга статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи наведену процесуальну норму Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача в рамках даного адміністративного спору необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність його дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов Громадянина Узбекистану ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Громадянина Узбекистану ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2016 року №26-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Узбекистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов