Справа № 826/6960/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6960/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кобилянський К.М.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Бужак Н.П. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника відповідача-1 Новіцької Л.О., представника відповідача-2 Олешка О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо контролю та організації роботи в центральному апараті і територіальних органах в частині ведення єдиного реєстру одержувачів бюджетних коштів, здійснення платежів, пов'язаних з виконанням гарантійних зобов'язань держави щодо безспірного списання коштів на підставі рішення суду відповідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 за №4901-VI та Порядку, який затверджений постановами Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 і від 03.09.2014 за №440;

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління державної казначейської служби м. Києва, що полягають у порушенні строків та у тривалому невиконанні постанови Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 18.07.2011;

- зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві протягом місяця провести необхідні дії з виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 18.07.2011 шляхом стягнення на мою користь у якості заборгованої соціальної надбавки в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» грошові кошти в сумі 1 264, 26 грн. з урахуванням 3% річних за час прострочення виплати;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 1 (однієї) гривні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного Управління державної казначейської служби м. Києва, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні постанови Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 18.07.2011;

- зобов'язано Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві протягом місяця провести необхідні дії з виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 18.07.2011;

- стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 1 (однієї) гривні.

Відповідач-1 в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильно надано правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам, що мають істотне значення для вирішення спору, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення в частинні задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 08.07.2011 позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання дій протиправними, зобов'язання провести перерахунок та виплату соціальної допомоги як дитині війни задоволено частково:

- визнано дії Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва щодо нарахування та виплати несплаченої ОСОБА_4 надбавки до пенсії в розмірі 30 % відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» неправомірними;

- зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва здійснити нарахування та виплатити надбавку до пенсії ОСОБА_4 відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 10.12.2010, з урахуванням проведених їй за відповідний період виплат;

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У провадженні Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві знаходяться матеріали по виконанню зазначеної постанови.

22.03.2016 ОСОБА_4 звернулась до Державної казначейської служби України із скаргою щодо необхідності чіткого дотримання державних гарантій та фактичного виконання судового рішення.

01.04.2016 Державна казначейська служба України листом №5-10/1736-5666 перенаправила скаргу ОСОБА_4 до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві.

Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві листом від 18.04.2016 №5-08/715-4625 повідомило ОСОБА_4 та Державну казначейську службу України про те, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень, а тому після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше зазначеного виконавчого листа, Казначейство України здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_4

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо контролю та організації роботи в центральному апараті і територіальних органах в частині здійснення платежів, пов'язаних з виконанням гарантійних зобов'язань держави щодо безспірного списання коштів на підставі рішення суду та бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві з порушення строків та з невиконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 18.07.2011, звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем станом на дату звернення позивача до суду (04.05.2016) порушено граничні строки виконання судового рішення за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва №2-а-4767/2011 від 18.07.2011. При цьому, тривале невиконання судового рішення саме по собі є підставою вважати про наявність у особи, на користь якої прийнято це рішення, душевних страждань та переживань з цього приводу.

Поряд із цим, суд зазначив, що підстави виникнення цивільних прав та обов'язків між позивачем та відповідачем відсутні, а тому норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов'язань, до спірних правовідносин не застосовуються.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач-1 в апеляційній скарзі заперечує виключно рішення суду першої інстанції в частині, якою позов було задоволено, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про доцільність переглядати рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Таке положення отримало нормативне продовження у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частини 2, 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно із ч.ч. 2, 6 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Поряд із цим відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Наведений пункт прийнято у розвиток абз. 2 пп. 1 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відповідно до якого «рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України… Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень…».

Отже, незважаючи на те, що судові рішення мають обов'язковий характер, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» створено додатковий механізм їх гарантування. Так, частина перша статті 2 передбачає, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. Одним з головних чинників реалізації покладеного на адміністративні суди завдання та ефективного захисту є безумовне виконання судових рішень. Саме виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, право на виконання судового рішення в розумний строк у такому випадку може бути самостійним об'єктом правового захисту .

Обов'язковість судових рішень гарантується ст. 124 Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

При цьому, обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

У випадку, що розглядається, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачами вживалися активні дії щодо забезпечення виконання судових рішень, проте з об'єктивних причин виконати значний обсяг судових рішень, серед яких є і рішення відносно позивача, не є можливим.

Так, як зазначає відповідач-1, станом на серпень 2016 року на виконанні у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» перебуває понад 155 тис. судових рішень на загальну суму понад 3,2 млрд. гривень.

В той же час, Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», передбачено лише 144,75 млн. грн.

Казначейство, відповідно до наданих повноважень, здійснює виконання рішень судів, дотримуючись п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та п. 3 Порядку виконання рішень, якими передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувачів на одержання коштів Державного бюджету за рішенням суду.

Відповідач-1 зазначає, що 09.04.2015 прийняв від Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві пакет документів згідно акту від 09.04.2015 № 3 приймання-передавання за 1 квартал 2015 року, у тому числі виконавчий лист за № 2-а-4767/2011 від 18.07.2011, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 1 264,26 грн. В подальшому вказаний акт був внесений до прикладного програмного продукту «Формування інформації про виконання судових рішень», що формуються за хронологією надходження виконавчих документів за № 9027.

При цьому, як вбачається з електронної довідки зведеної інформації щодо виконання судових рішень (а.с. 39) сума коштів за судовими рішеннями, що надійшли раніше виконавчого документа позивача становить 690 069 916,50 грн.

В той же час, на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено по 144,75 млн. грн. При цьому, як зазначалося, на виконанні в Казначействі перебуває судових рішень на значно більшу суму (понад 3,2 мільярди гривень).

Міністерство фінансів України є головним розпорядником коштів за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», відповідає за складання проекту Закону про Державний бюджет України, забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 32 Бюджетного кодексу України).

Пунктом 49 Порядку № 845 передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Міністерству фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України і відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

У зв'язку із зазначеними обставинами, Казначейство відповідно до п. 49 Порядку виконання рішень неодноразово зверталось до Міністерства фінансів України та інших органів влади із відповідними запитами та пропозиціями про збільшення видатків для виконання рішень судів, гарантованих державною. Про викладене свідчать відповідні докази наявні в матеріалах справи (а.с. 91 - 119).

З наданих відповідачем доказів вбачається, що постанову Дніпровського районного суду міста Києва за №2-а-4767/11 від 08.07.2011 в установленому законом порядку прийнято на виконання в порядку черговості, проте у зв'язку із відсутністю необхідного обсягу бюджетних призначень, виконати вказане рішення суду у визначений законом строк не було можливим. При цьому, Державною казначейською службою України направлялися відповідні запити на збільшення бюджетних асигнувань за програмою з виконання судових рішень.

З огляду на це, на думку апеляційного суду, відсутні підстави вважати, що відповідачами допускалася протиправна бездіяльність щодо невиконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 08.07.2011№2-а-4767/11, а навпаки, ними вживалися активні дії з вирішення цього питання, проте, з огляду на обставини, які від них не залежали, виконати рішення у встановлений строк не було об'єктивної можливості.

Аналогічну правову позицію висловлював і Вищий адміністративний суд України (ухвала від 08 вересня 2016 року № 490/2479/16-а).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо невиконання судового рішення. У з'язку із цим, у задоволенні решти позовних вимог, слід також відмовити, оскільки вони є похідними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року в частині задоволення позову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Тобто, із зазначеної норми слідує, що суб'єкту владних повноважень, на користь якого ухвалено рішення, підлягають сплаті лише два види витрат, пов'язаних з розглядом справи: витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Такі обмеження у можливостях суб'єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних правовідносинах із владою. Такий вид судових витрат, як судовий збір, відповідачу поверненню не підлягає.

Аналогічну позицію було висловлено Вищим адміністративним судом України (ухвала від 22.04.2010 по справі № К-15271/09).

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Н.П. Бужак

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 30.11.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Бужак Н.П.

Сорочко Є.О.