Справа № 826/28012/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС України у м. Києві про визнання протиправними дій та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві та скасування вимоги №Ф-13630-23 від 19.11.2015.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № НОМЕР_1, ОСОБА_2 Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією від 11.11.2008 зареєстровано, як фізичну особу-підприємця.

Відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку серія НОМЕР_2, позивача зареєстровано як платника єдиного податку та зафіксовано, що він перейшов на спрощену систему оподаткування з 01.01.2012, та є платником єдиного податку за ставкою 5%.

Окрім того, позивач є пенсіонером та отримує пенсію з 2000 року за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням.

Відповідачем на підставі ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідно до облікових даних карток особового рахунку винесено ОСОБА_2 вимогу №Ф-13630-23 від 19.11.2015, якою нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 13 731,93 грн.

Вказаний борг виник у зв'язку з не поданням позивачем до податкового органу звіту по єдиному внеску з другого кварталу 2013 року.

Позивач 19.12.2015 отримавши вимогу від №Ф-13630-23 від 19.11.2015 та вважаючи, що оскаржувана вимога винесена з порушенням норм податкового законодавства, звернувся з відповідним позовом до суду.

Доводи позивача полягають у тому, що він є фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, а також пенсіонером за віком, тому згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що фізичні особи-підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ. Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI зазначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у т.ч. ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Дана стаття передбачає виключний перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску.

Відповідно до статті 2 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788- XII «Про пенсійне забезпечення» трудові пенсії діляться на пенсії: за віком; за інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Системний аналіз положень статей 12-18 розділу другого Закону свідчить про те, що пенсії за віком підрозділяються на: пенсії за віком на пільгових умовах, зокрема для працівників, зайнятих на підземних і відкритих гірничих роботах та в металургії (стаття 13, 14); пенсії за віком громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи (стаття 15); пенсії за віком інвалідам, учасникам війни, сім'ям загиблих (померлих) військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (стаття 16); пенсії за віком багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства (ст. 17); пенсії за віком окремим категоріям громадян, а саме: особам, хворим на гінофізарний нанізм (ліліпутам), і диспропорційним карликам (стаття 18).

Отже, аналіз вище зазначених норм пенсійного законодавства свідчить про те, що пенсія, призначена за віком, може бути Призначена достроково, тобто до досягнення особою пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років відносяться до окремого виду трудових пенсій, призначаються незалежно від досягнення особою пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і регулюються спеціальними нормативно-правовими актами (наприклад. Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Законом України «Про державну службу» тощо).

За змістом вказаних законів та у відповідності з висновком, якого дійшов Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26.11. 2013 року №1-14/2013 (№11 - рп/2013), право на пенсію за віком особа набуває не лише після досягнення загально визначеного пенсійного віку чи пенсійного віку, встановленого спеціальним законодавством, а також у разі дострокового виходу на пенсію за певних обставин.

Враховуючи вище викладене, вважаємо, що правові норми не поширюються на фізичних осіб-підприємців, які отримують пенсію за вислугу років, а, значить, не звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Щодо пенсіонерів, які отримують інший вид пенсії, ніж пенсія за віком, але досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», то, відповідно до вище проаналізованих норм законодавства, вони не звільняються від сплати єдиного згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Фізичні особи-підприємців відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Тобто, якщо фізична особа-підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала іншу пенсію, то така фізична особа-підприємець не звільняється від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оскільки пенсії за віком військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, є не основною, а достроковою пенсією за віком.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів вважає, що податковим органом правомірно винесено вимогу №Ф-13630-23 від 19.11.2015, якою нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

З підстав вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 29.11.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.