Справа № 490/9572/16-а
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/597/2016 Справа № 490/9572/16-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва в складі :

головуючого судді - Черенковій Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання неправомірною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чухлиб І.В. від 06.09.2016 року про закінчення виконавчого провадження; зобов*язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській відновити виконавче провадження ВП №51522825 щодо виконання виконавчого листа №490/3518/15-а щодо зобов*язання постійної комісії Миколаївської МР розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.08.2014 року по розмежуванню земельних ділянок по АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що державним виконавцем рішення суду фактично не виконано, оскільки він на засідання постійної комісії Миколаївської міської ради для розгляду його заяви від 21.08.2014 року не викликався, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 159 Земельного кодексу України. Окрім того, вказав, що у період з 29.06.2016 року по 06.09.2016 року Порядок денний засідання постійної комісії Миколаївської міської ради розгляд заяви ОСОБА_1 від 21.08.2014 року по розмежуванню земельних ділянко по АДРЕСА_1 не передбачав. При цьому зазначив, що лист Миколаївської міської ради, на який посилається державний виконавець в постанові про закінчення виконавчого провадження, не містить дату та вихідний номер.

Позивач підтримав свої вимоги у повному обсязі, просив про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що 31.08.2016 року на адресу Відділу надійшов лист, з якого встановлено, що постійною комісією Миколаївської міської ради розглянуто заяву ОСОБА_1 відповідно до резолютивної частини виконавчого листа №490/3518/15-а, пред*явленого на примусове виконання Відділу, про що надано витяг з протоколу №19 від 22.08.2016 року. За такого, 06.09.2016 року державним виконавцем, керуючись п. 8 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

За приписами ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть у участи у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає вимогам закону.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори і фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (в тому числі актів індивідуальної дії).

При цьому, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії стосовно конкретної особи вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання цієї особи (позивача по справі) або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача (ч.2 ст.19 КАС України)

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст.19 Конституції України , правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.09.2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про скасування рішення відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2015 року постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.09.2015 року скасувано. Прийнято у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 5.3 рішення постійної комісії Миколаївської МР з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин від 13.10.2013 року № 135. Зобов'язано постійну комісію Миколаївської МР розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.08.2014 року по розмежуванню земельних ділянок по по АДРЕСА_1.

19.04.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі №490/3518/15-а.

17.06.2016 року позивачем надано до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа.

Постановою старшого державного виконавця Чухліб І.В. від 29.06.2016 року відкрито виконавче провадження (ВП №51522825) та боржнику надано можливість самостійно виконати рішення до 06.07.2016 року включно.

Як вбачається із витягу з протоколу від 22.08.2016 року №19 засідання Постійної комісії міської ради з питань містобудування, архітектури та будівництва, регулювання земельних відносин та екології розглянуто інформацію відносно постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.06.2016 року старшим державним виконавцем Чухліб І.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про виконання виконавчого листа №490/3518/15-а, виданого 19.04.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва щодо зобов*язання про включення до порядку денного комісії та розгляд звернення ОСОБА_1 по розмежуванню земельних ділянок по АДРЕСА_1.

06.09.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чухліб І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки згідно листа Миколаївської міської ради рішення виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV

Відповідно до статті 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною 1 статті 11 зазначеного Закону встановлено, що на державного виконавця покладено обов'язок вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб.

З урахуванням наведеного, державний виконавець при проведенні виконавчих дій зобов'язаний діяти не лише у відповідності з вимогами Закону України про виконавче провадження», але й дотримуватися інших законів.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подаватидодаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

За ст. 31 Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

Статтею 49 Закону передбачено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 49 п.8 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у випадку фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

За такого, державний виконавець в постанові про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2016 року не обґрунтував та не вказав, яким чином виконано рішення суду, та прийшов до помилкового висновку про те, що воно виконано в повній мірі.

Відповідно п.п. 1, 8, 16 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до статті 75 Закону «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Однак, всупереч ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем не складено акт щодо доведення до відома боржника резолютивної частини рішення.

За такого, підстава, зазначена відповідачем в оскаржуваній постанові, не відповідає вимогам закону та порушує законне право позивача на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип обов'язковості суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність оскаржуваних бездіяльності, дій чи рішень.

Між тим, відповідачем - відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області як суб'єктом владних повноважень, не було надано суду жодних доводів й, відповідно, доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного позивачем рішення.

За ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Оскільки постійна комісія Миколаївської МР не виконує судове рішення в добровільному порядку без поважних причин, то саме державний виконавець повинен організувати виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2016 року, зобов'язання відновити виконавче провадження в установлений законом строк і виконати всі необхідні виконавчі дії для повного виконанню рішення суду.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати слід віднеси на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 94, 122, 128, 162, 163, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про виконавче провадження", суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2016 року ВП №51522825.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відновити виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №490/3518/15-а, виданого 19.04.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва, та виконати рішення суду в повному обсязі щодо зобов*язання постійної комісії Миколаївської МР розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.08.2014 року по розмежуванню земельних ділянок по АДРЕСА_1.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя Н.П. Черенкова