Справа № 2а-916/12/2670
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №
2а-916/12/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

01 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Мацедонської В.Е., Межевича М.В.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги представника Головного управління ДФС у Київській області - Савенок Олексія Юрійовича, представника Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Фокіної Вікторії Олександрівни на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Державної податкової служби у Київській області, Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової служби у Київській області, Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає спірні податкові повідомлення-рішення протиправними та таким, що підлягають скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2012 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2012 року скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задоволено повністю, скасовано податкові повідомлення-рішення № від 04 жовтня 2011 року та № від 04 жовтня 2011 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 листопада 2015 року касаційну скаргу ДПС у Київській області задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2012 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016 року задоволено вказаний адміністративний позов. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення, прийняті Державною податковою адміністрацією в Київській області від 04 жовтня 2011 року № та №.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Головного управління ДФС у Київській області - Савенок Олексій Юрійович та представник Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Фокіна Вікторія Олександрівна подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною податковою адміністрацією в Київській області проведено документальну виїзну планову перевірку ДП «Київське обласне дорожнє управління ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року по 31.03.2011 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт № 12/38/111/33096517 від 09.09.2011 року, за змістом якого перевіркою було встановлено порушення позивачем підпункту 3.1.1 пункту 3 статті 3, пункту 4.1 статті 4, підпунктів 7.2.3 та 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту всього в сумі 1174037,0 грн., та порушення підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до заниження податку на прибуток всього на суму 4975572,00 грн.

Підставою для таких висновків стало те, що відповідно до довідки Баришівської ОДПІ № 603/23/33144848 від 22.07.2011 року про результати документальної планової виїзної перевірки Філії «Баришівське райдоруправління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» в межах документальної планової виїзної перевірки ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 31.03.2011, в порушення підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» безпідставно віднесено до складу валових витрат, витрати на покриття, що придбано у ПП ОСОБА_4 в сумі 3738,00 грн.

Відповідно до висновку акту перевірки ДПА в Київській області № 18/38-111/33096417 від 19.08.2010 року «Про результати планової виїзної перевірки Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого Акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.03.2010 року», встановлено завищення валових витрат в сумі 25392604,00 грн., що призвело до зменшення від'ємного значення об'єкту оподаткування на загальну суму 25392603,65 грн., однак, як зазначено в Акті перевірки, ДП «КОДУ» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» проігнорувало висновки зазначеного акту та в порушення пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не зменшило від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств у податковій звітності, що призвело до завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування у сумі 25392604,00 грн.

Крім того, у періоді що перевірявся, позивачем проведено ряд господарських операцій із контрагентами по яким проведено перевірки та встановлено, що ці суб'єкти господарювання мають ознаки фіктивності та використовуються реально існуючими суб'єктами господарювання (вигодонабувачами) для мінімізації їх податкових зобов'язань.

ДП «КОДУ» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» в особі філії «Києво-Святошинського ДЕУ» ДП «Київський облдорупр» на підставі рахунків здійснено оплату товарно-матеріальних цінностей (бензин, дизпаливо) на адресу ПП «Атлант Плюс» на загальну суму в розмірі 285126,60 грн., при цьому до перевірки не надавались товарно-транспортні накладні або інші документи, які б свідчили про транспортування нафтопродуктів, а в наданих копіях видаткових накладних, завірених печаткою філії «Києво-Святошинської ДЕУ», відповідно до яких ПП «Атлант Плюс» відвантажив ТМЦ підпис директора Вільдяєвої Г.І. не співпадає з її особистим підписом проставленим у генеральному договорі № АП-0000030/1 від 01.06.2010 року.

Відповідно до інформації, отриманої від ДПІ у Святошинському районі м. Києва (акт перевірки ПП «Атлант Плюс» від 27.04.2011 року № 118/23-20/30176463н), ПП «Атлант Плюс» має стан 10 - запит на встановлення місцезнаходження, відповідно до довідки № 58/23-20 від 16.03.2011 року не знаходиться за адресою, вказаною в статутних документах та у підприємства відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій з надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру.

Також, встановлено, що ДП «КОДУ» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» в особі філії «Спецавтобаза» ДП «Київський облдорупр» на підставі рахунків здійснило оплату товарно-матеріальних цінностей на адресу ТОВ «Сталікс» на загальну суму 10319,64 грн., при цьому первинних документів, які б підтверджували дійсність правових взаємовідносин із ТОВ «Сталікс», до перевірки не надано.

Відповідно до матеріалів позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Сталікс» (акт №1109/23-04/35945476 від 12.05.2011 року), підприємство має стан 23 - місцезнаходження не встановлено, на час проведення перевірки первинні та інші документи по ТОВ «Сталікс» відсутні, посадові особи за адресою вказаною в реєстраційних документах не знаходяться, місцезнаходження посадових осіб не відомо, встановлено неможливість фактичного здійснення господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу.

Згідно документів, наданих ГВПМ у Дніпровському районі м. Києва листом від 14.03.2011 року № 9649/7, встановлено, що директором ТОВ «Сталікс» Кузьменко Г.А. надано пояснення, відповідно до яких він, як директор підприємства рахунків в банках не відкривав, податкову звітність не подавав, в статутний фонд майно або грошові кошти не вносив.

Крім того, при опрацюванні даних системи співставлення податкової звітності та розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за листопад 2010 року виявлено розбіжність між сумою податкового кредиту ДП «Київське обласне дорожнє управління «ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» та податковими зобов'язаннями ТОВ «Сталікс» в сумі ПДВ 1719,94 грн.

Також в Акті перевірки вказується, що відповідно до акту ДПІ у Таращанському відділенні Рокитнянської МДПІ № 296/23/33145349 від 09.08.2011 року встановлено заниження філією «Таращанське районне дорожнє управління» задекларованих показників у рядку І Декларацій за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року, січень, лютий, березень 2011 року «операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20%, крім імпорту», а сааме: в порушення пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» не нараховано податок на додану вартість з виконаних робіт по поточному ремонту автодоріг згідно додаткам до ж/о № 6, на загальну суму 42428,90 грн.

Відповідно до акту ДПІ у Богуславському районі № 184/23-011/33144979 від 02.08.2012 року встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників, а сааме: в червні місяці 2010 року до податкових зобов'язань не включено ПДВ в сумі 12,00 грн. з доходу в розмірі 60,00 грн., отриманого за надані послуги ВАТ «Богуславський кар'єр» згідно рахунка № 40 від 30.06.2010 року, акт виконаних робіт № 14 від 30.06.2010 року та в жовтні місяці 2010 року до податкових зобов'язань не включено ПДВ в сумі 18,00 грн. з доходу в розмірі 90,00 грн., отриманого за надані послуги ВАТ «Богуславський кар'єр» згідно рахунка № 80 від 19.10.2010 року, акт виконаних робіт № 33 від 19.10.2010 року.

Відповідно до акту ДПІ у Києво-Святошинському районі міста Києва № 984/23-1/33260788 від 22.08.2011 року встановлено завищення податкового кредиту всього на суму 946,12 грн., а сааме: до складу податкового кредиту включені податкові накладні № 1082/6 від 11.05.2010 року та № 271/1 від 30.11.2010 року, які не завірені особою, яка їх склала, № 330 від 23.07.2010 року та № 1057 від 13.09.2010 року, які відсутні на підприємстві.

Також, при опрацюванні даних системи співставлення податкової звітності та розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України встановлено, що ДП «Київське обласне дорожнє управління «ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» включено до складу податкового кредиту суми ПДВ по податкових накладних, виписаних у періоді, який був перевірений, без наявності документального підтвердження їх отримання в іншому періоді, та відповідного підтвердження про невключення підприємством до податкового кредиту сум ПДВ по податковим накладним у періоді, який був перевірений, чим завищено суму податкового кредиту всього на суму 63238,00 грн.

Між ДП «Київське обласне дорожнє управління «ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ТОВ «Торекс» було укладено договір № 15/03-06 від 15.03.2006 року, предметом якого є поставка продукції, а саме: бітуму дорожнього, бензину, мазуту, дизпалива.

Основною діяльністю ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного ремонту автомобільних доріг, замовником яких є Служба автомобільних доріг у Київській області та фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які передбачені на поточний рік згідно з планом фінансування головного розпорядника коштів - Державної служби автомобільних доріг України «Укравтодор».

Таким чином, за висновками ДПІ, ТОВ «Торекс» відповідно до положень підпункту 7.3.5 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» повинен відображати податкові зобов'язання з ПДВ по даті надходження таких коштів на поточний рахунок.

Свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ «Торекс» анульоване 29.03.2011 року.

По бухобліку ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» станом на 31.03.2011 року обліковується кредиторська заборгованість по розрахунках з ТОВ «Торекс» в розмірі 10485009 грн., у зв'язку з чим податковий орган дійшов висновку, що у ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не було підстав відносити до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплачені у складі вартості нафтопродуктів по податковим накладним, які ТОВ «Торекс» не мав права виписувати до моменту отримання коштів від ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

На підставі висновків акта перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення рішення № від 04.10.2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств, що перебувають у державній власності на загальну суму 4975573,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1 грн., та № від 04.10.2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість по вітчизняних товарах на загальну суму 1747718,00 грн., у тому числі штрафні санкції у розмірі 24257,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження скарги платника залишені без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо взаємовідносин позивача із ПП «Атлант Плюс» та ТОВ «Сталікс» колегія суддів зауважує про наступне.

Оподаткування спірних операцій та формуванням податкового кредиту з ПДВ у період до 01.01.2011 року регулювалися положеннями Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, об'єктом оподаткування податком на додану вартість відповідно до п/п. 3.1.1 Закону про ПДВ України є операції платників податку з поставки товарів, робіт/послуг.

Підпунктом 7.4.1 цього Закону, передбачено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів, робіт/послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п/п. 7.5. Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій, зокрема: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п/п. 7.2.3. зазначеного Закону податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.6 Закону про ПДВ передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Крім того, п/п. 7.4.4. Закону про ПДВ встановлено, що у разі якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 Закону про ПДВ не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Правовідносини з приводу формування платником податку валових витрат у період вчинення спірних операцій регулювалися статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, відповідно до п. 5.1. Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» про прибуток, який був чинний до 01.04.2011 року, валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

При цьому, відповідно до п. 1.31. Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», під продажем результатів робіт (послуг) розуміються будь-які операції цивільно-правового характеру з надання результатів робіт (послуг), з надання права на користування або на розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими ніж товари, об'єктами власності за компенсацію, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг).

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього ж Закону про прибуток встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією і веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) та охороною праці з урахуванням обмежень, установлених підпунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Відповідно до п/п. 11.2.1. датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: (1) або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; (2) або дата оприбуткування платником податку товарів, а (3) для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Згідно з абз. 4 п. п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону про прибуток не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Проаналізувавши наведені вище норми податкового законодавства у їх сукупності, а також приписи п/п. 16.1.2., 16.1.3., п. 44.1. ПК України (щодо підтвердження даних обліку) та положення ч. 2. ст. 3., ч. 1 ст. 9, ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», колегія суддів приходить до наступних висновків.

Податкова звітність формується на підставі первинних бухгалтерських документів, які, для надання їм юридичної значимості (сили), крім іншого, мають бути складені за фактично вчиненою операцією, повинні мати всі обов'язкові реквізити, містити відомості про господарську операцію, про зміст та обсяг операцій, та бути підписані уповноваженими особами, що надає первинному документу юридичну значимість для цілей відображення спірних операцій у бухгалтерському та податковому обліку.

У той же час, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування витрат та податкового кредиту виникають за наявності сукупності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов'язують можливість формування спірних сум податкових вигод та які є передумовою їх формування.

Зокрема, такі правові наслідки наступають у разі: (1) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; (2) документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; (3) придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності; (4) наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкових вигод (формування сум витрат та податкового кредиту), зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності), фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій, видача податкової накладної особою, яка не є платником ПДВ та, крім того, відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів, зареєстрованих у встановлених випадках в ЄРПН податкових накладних.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову..

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконання зазначених вимог адміністративного процесуального законодавства України відповідач не довів жодними належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства, наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування спірних сум податкових вигод, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДПІ не довела законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень.

Доводи, покладені ДПІ в основу висновків Акту перевірки та оскаржуваних рішень, по суті ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах, з огляду на що висновки Акту перевірки не можуть бути підставою для висновків про порушення позивачем податкового законодавства за відносинами із зазначеними контрагентами та підставою для прийняття спірних рішень.

За змістом Акту перевірки вбачається, що ДПІ по суті не аналізувалися умови поставок та характер спірних операцій.

Судом першої інстанції було встановлено, що 01 червня 2010 року між відокремленим підрозділом Позивача - Філією «Києво-Святошинське дорожньо-експлуатаційне управління» та ПП «Атлант Плюс» був укладений договір № АП-0000030 поставки нафтопродуктів, за яким ПП «Атлант Плюс», як продавець, зобов'язалось продати та передати у власність філії «Київського обласного дорожнього управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», як покупцю, нафтопродукти - бензин А-80, дизпаливо, на загальну суму 700 тисяч гривень.

Відповідно до п. 3.1 Договору АП-0000030/1 товар постачається Покупцю на умовах FСА (згідно редакції Інкотермс - 2000) завантажено в автомобільний транспорт покупця чи засобами Продавця з резервуарів нафтобази.

З наявних у справі доказів вбачається, що частина пального, а саме: в червні 2010 року та жовтні 2010 року, отримувалась Позивачем від ПП «Атлант Плюс» на підставі талонів.

Транспортування решти товару підтверджується товарно-транспортними накладними, зокрема щодо поставок у грудні 2010 року: товарно-транспортними накладними від 19.12.2010 року, від 20.12.2010 року; у вересні 2010 року: товарно-транспортною накладною від 23.09.2010 року; у березні 2010 року: товарно-транспортною накладною від 21.03.2011року.

Також у грудні 2010 року ПП «Атлант Плюс» здійснило на користь позивача поставку керосину, транспортування якого здійснювалось власним транспортом філії позивача, що підтверджується подорожнім листом № 729214 від 03.12.2010 року.

Отримання товару позивачем від ПП «Атлант Плюс» підтверджується видатковими накладними № АП-0000169 від 14.06.2010 року, № АП-0000170 від 14.06.2010 року, № АП-0000186 від 14.06.2010 року, № АП-0000187 від 15.06.2010 року, № АП-0000189 від 17.06.2010 року, № АП-0000195 від 21.06.2010 року, № АП-0000196 від 21.06.2010 року, № АП-0000191 від 21.06.2010 року, № АП-0000242 від 20.07.2010 року, № АП-0000243 від 20.07.2010 року, № АП-0000255 від 20.07.2010 року, № АП-0000256 від 20.07.2010 року, № АП-0000359 від 23.09.2010 року, № АП-0000420 від 04.10.2010 року, № АП-0000433 від 13.10.2010 року, № АП-0000434 від 13.10.2010 року, № АП-0000448 від 14.10.2010 року, № АП-0000449 від 14.10.2010 року, № АП-0000464 від 21.10.2010 року, № АП-0000465 від 21.10.2010 року, № АП-0000534 від 08.12.2010 року, № АП-0000064 від 22.03.2010 року.

Оплата товару позивачем ПП «Атлант Плюс» підтверджується платіжними дорученнями № 225 від 31.03.2011 року, № 1292 від 09.12.2010 року, № 235 від 22.03.2011р року, № 1141 від 29.10.2010 року, № 1079 від 21.10.2010 року, № 1080 від 21.10.2010 року, № 1040 від 13.10.2010 року, № 1039 від 13.10.2010 року, № 996 від 06.10.2010 року, № 921 від 22.09.2010 року, № 779 від 13.08.2010 року, № 818 від 18.08.2010 року, № 763 від 10.08.2010 року, № 694 від 19.07.2010 року, № 650 від 12.07.2010 року, № 651 від 12.07.2010 року, № 596 від 01.07.2010 року, № 597 від 01.07.2010 року, № 548 від 16.06.2010 року, № 554 від 16.06.2010 року, № 539 від 14.06.2010 року, № 522 від 11.06.2010 року.

Що ж до взаємовідносин позивача із ТОВ «Сталікс» колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено підтвердження операцій з вказаним суб'єктом господарських операцій наступними доказами: рахунок-фактура № ФФ 39733 від 01.11.2010 року, видаткова накладна № 2200 від 02.11.2010 року та податкова накладна TOB «Сталікс» від 01.11.2010 року № 2314., номенклатура поставки яких - лист 300 мм ст. 45 (2000х2000 мм). Слід зазначити, що право на укладення правочину в усній формі передбачено ст. 206 ЦК України, тобто не заборонено законодавством.

Розрахунки між сторонами проведені згідно платіжного доручення № 830 від 01.11.2010 року.

Судом першої інстанції встановлено, що наведені вище документи оформлені належним чином, містять відмітки та підписи уповноважених осіб, відображають суть спірних операцій, а тому мають юридичну силу та підтверджують участь контрагентів у виконанні обумовлених поставок. В Акті перевірки та під час розгляду справи податковим органом не заперечувався та не спростований зв'язок спірних операцій із господарської діяльністю позивача

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сукупність наявних у матеріалах справи документів за відносинами позивача із ПП «Атлант Плюс» та ТОВ «Сталікс» не дають підстав для сумніву щодо фактичного здійснення спірних операцій, підстав для висновку про нездійснення спірних операцій контрагентами позивача та про відсутність у позивача підстав для формування спірних сум податкових вигод за операціями із такими контрагентами.

При цьому з боку відповідачів не надано документального виразу податкової звітності та розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, на яке він посилається в обґрунтування висновків акту перевірки про наявність певних відхилень між сумами податкового кредиту/зобов'язань позивача та сумами податкового кредиту/зобов'язань ТОВ «Сталікс», що свідчить про недоведеність таких обставин.

Також колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції доводів відповідача щодо недостатності у ПП «Атлант Плюс» трудових ресурсів для виконання спірних операцій, оскільки ДПІ не надано суду податкової звітності даного контрагента (у т.ч. звіту по формі 1 ДФ ПЗВОГ), з якої б вбачалась недостатність мов та ресурсів, у т.ч. трудових, необхідних для здійснення операцій.

При цьому колегією суддів встановлено, що спірні операції по суті носили характер перепродажу продукції, що не заборонено законодавством України та не потребує значних трудових та організаційних ресурсів для організації виконання таких операцій. В цьому контексті ДПІ не доведено недостатності 4 працівників, про які зазначено в Акті перевірки, для можливості виконання спірних операцій.

Стосовно ж посилання ДПІ на пояснення директора ТОВ «Сталікс» Кузьменка Г.А. щодо підписання ним лише договорів та відсутності відношення до діяльності підприємства, колегія суддів зауважує, що відповідачем в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, суду не надано доказів на підтвердження наведеного, а саме: самих пояснень вказаного директора, протоколів допиту, інших процесуальних документів тощо, а тому податковим органом не доведено обґрунтованості своїх посилань на вказані обставини. При цьому правове значення для цілей з'ясування обставин можливої фіктивної діяльності підприємства має вирок суду, що набрав законної сили, однак, в матеріалах даної справи такий вирок відсутній.

В контексті останнього не надано висновків експертизи щодо підробки підписів на первинних документах за спірними операціями.

Також судом першої інстанції було вірно взято до уваги те, що під час розгляду справи не надано рішення суду відносно контрагентів позивача, яке б набрало законної сили та яке б було прийнято в порядку ст. 55-1 ГК України («Фіктивна діяльність суб'єкта господарювання»). Не надано рішення суду, прийнятого в порядку ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочинів, тобто щодо вчинення правочинів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Не надано рішення суду про визнання правочинів з контрагентами недійсними з підстав їх суперечності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, як-то передбачено приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України. Також не надано рішення суду, яке б було прийнято в порядку ст. 207 ГК України щодо визнання недійсними спірних операцій з підстав невідповідності спірних операцій вимогам закону, або вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тощо.

Судом першої інстанції під час розгляду справи також не встановлено обставин, які б відповідно до норм ЦК України свідчили про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами.

При цьому, колегією суддів взято до уваги, що можливі порушення податкового законодавства з боку контрагентів позивача, як-то неподання звітності, недекларування податкових зобов'язань, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та не є підставою для позбавлення покупця сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Вищезгадані первинні документи, податкові накладні видані контрагентами позивача за оподатковуваними операціями за ставкою 20% (за звичайними правилами), що відповідає наведеним вище положенням податкового законодавства стосовно порядку оформлення та підстав їх видачі, наведені в них данні відповідають та кореспондуються з даними первинних документів.

Контрагенти позивача на момент вчинення господарських операцій, видачі податкових накладних були зареєстровані платниками ПДВ, що не заперечується в Акті перевірки, а отже, видача ними податкових накладних є правомірною.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно взаємовідносин позивача із ПП «Атлант Плюс» та ТОВ «Сталікс» про підтвердження матеріалами справи їх фактичного виконання, а також їх взаємозв'язок з господарською діяльністю позивача.

Стосовно висновків податкового органу про завищення позивачем від'ємного значення об'єкту оподаткування у сумі 25392604,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Так, в результаті перевірки показників, відображених у рядку 04.9. декларацій з податку на прибуток, податковим органом встановлено, що позивач в цьому рядку відобразив збитки, сформовані протягом 2009-2010 року в сумі 25392604,00 грн. і такі показники відповідач вважав завищеними, посилаючись при цьому на висновки акту ДПА в Київській області від 19.08.2010 року № 18/38-111/33096417 (за період з 01.01.2009 року по 31.03.2010 року) про завищення валових витрат в сумі 25392604,00 грн. і необхідність відповідного зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування.

Валові витрати у цій сумі відповідач вважає непідтвердженими відповідними первинними документами, що є порушенням пп. 4.1.6. п. 4.1. ст. 4 та пп. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР.

Судом першої інстанції було встановлено, що вказані збитки позивача, що були сформовані протягом 2009-2010 років в сумі 25392604,00 грн., складались з валових витрат на суму 3564588грн. та з убутку балансової вартості запасів за 1 квартал 2009 року на суму 21828016,00 грн.

Валові витрати позивача на суму 3564588,00 грн. підтверджуються належними первинними документами, що були долучені позивачем до матеріалів на підставі клопотання від 13.03.2012 року № 3 (Т.3, 4, 5).

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач сплачує податок на прибуток консолідовано. При складанні декларації за 1 квартал 2009 року було завищено суму незавершеного виробництва, що призвело до заниження суми валових витрат в цьому податковому періоді.

Виявивши помилку, позивач 01.06.2010 року подав відповідний уточнюючий розрахунок, але при поданні уточнюючого розрахунку до декларації за 1 квартал 2009 року щодо суми 21828016,00 грн. в рядку 2 замість коду 04.2 (убуток балансової вартості запасів) було помилково зазначено код 04.1 (витрати на придбання товарів).

Таким чином, здійснюючи уточнення щодо суми витрат, не врахованих при обчисленні об'єкта оподаткування в попередніх податкових періодах, позивач помилково відобразив їх, як витрати на придбання товарів, замість відображення суми, як убутку балансової вартості запасів. Проте така помилка, з урахуванням того, що до показників рядка 04 (валові витрати) включаються, як показники рядка 04.1, так і 04.2, щодо відображення вірної суми в не тому рядку, не призвела до неправильного обчислення суми валових витрат та, відповідно, об'єкта оподаткування зазначеного періоду.

На підтвердження показників убутку балансової вартості запасів за І квартал 2009 року саме на суму 21828016,00 грн. позивачем надано зведені показники по сумах убутку балансової вартості запасів у розрізі кожної філії в Додатку К 1/1 до рядків 01.02, 01.5, 04.2, 04.10 та 07 декларації за період І кв. 2009 року.

Відповідні суми по убутку балансової вартості запасів у розрізі кожної філії позивача підтверджуються результатами планових виїзних перевірок структурних підрозділів позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.03.2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.03.2010 року, в межах яких податковими органами здійснювалась перевірка правильності показників бухгалтерського обліку убутку балансової вартості по кожному структурному підрозділу позивача. Наведені обставини відповідачем не спростовані та не доведено зворотного.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені обставини щодо допущення позивачем в уточнюючому розрахунку помилки при заповненні рядка 2 не вплинули на визначення об'єкту оподаткування, а тому відсутні підстави для зменшення позивачу від'ємного значення об'єкта оподаткування на суму 25392604,00 грн. та відповідного збільшення грошових зобов'язань за податком на прибуток.

Наведені обставини відповідачем не спростовані та не доведено зворотного.

Щодо висновків податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту на суму 63238,00 грн., порушення щодо якого, на думку ДПІ, полягає у тому, що позивач відобразив у складі податкового кредиту податкові накладні, виписані у періоді, який вже був перевірений раніше, без наявності документального підтвердження запізнення отримання таких податкових накладних, колегія суддів зазначає про наступне.

Сторонами визнається, що у зв'язку зі здійсненням операцій направлених на виконання укладених з контрагентами договорів позивачем були отримані із запізненням податкові накладні, на підставі яких підприємство відобразило в складі податкового кредиту суми ПДВ у тому звітному періоді, в яких були отримані зазначені податкові накладні, а саме: у квітні 2010 у сумі 40061,61 грн., у травні 2010 у сумі 561,82 грн., у червні 2010 у сумі 1950,36 грн., у липні 2010 у сумі 813,96 грн., у вересні 2010 у сумі 109,81 грн., у листопаді 2010 у сумі 483,81 грн. та у грудні 2010 року у сумі 19257,0 грн.

Наявність у позивача вказаних накладних, а також реальність операцій за ними та їх підтвердження первинними документами податковим органом не заперечується та не спростована.

Так, відповідно до офіційних роз'яснень, наданих ДПА України у Листі № 6936/6/15-2415-9 від 11.08.2003 року «Щодо відновлення податкового кредиту по податковій накладній, яка на момент перевірки податковим органом не була оформлена постачальником належним чином»у разі коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого ст.15 Закону України від 21.12.2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду), не позбавляється права на включення вказаної в ній суми ПДВ до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

Така ж позиція висвітлена у Листі ДПА України від 30.12.2005 року № 26268/7/16-1117 «Про деякі питання справляння податку на додану вартість», де, зокрема, зазначено, що отримавши податкову накладну (у поточному податковому періоді), покупець товару (за умови виконання норм підпункту 7.4.1 зазначеного вище пункту 7.4) набув права на включення суми податку, вказаній у цій податковій накладній, до податкового кредиту. Вказана сума має бути відображена у рядку 10.1 податкової декларації з ПДВ за поточний звітний період. При цьому додаток 1 до податкової декларації з ПДВ «Розрахунок коригування сум ПДВ» не заповнюється, оскільки ніякого коригування раніше відображеного податкового кредиту в даному випадку не здійснюється.

Підпунктом «г» пп. 4.4.2 ст. 4 Закону № 2181-III передбачено, що податкове роз'яснення є оприлюдненням офіційного розуміння окремих положень податкового законодавства контролюючими органами у межах їх компетенції, яке використовується при обґрунтуванні їх рішень під час проведення апеляційних процедур. Податковими роз'ясненнями вважаються будь-які відповіді контролюючого органу на запити зацікавлених осіб з питань оподаткування. Податкове роз'яснення, надане контролюючим органом вищого рівня, має пріоритет над податковими роз'ясненнями підпорядкованих йому контролюючих органів. Податкове роз'яснення центрального податкового органу має пріоритет над податковими роз'ясненнями, виданими іншими контролюючими органами.

Підпунктом «д»пп. 4.4.2 ст. 4 цього ж Закону передбачено, що не може бути притягнутим до відповідальності платник податків, який діяв відповідно до наданого йому податкового роз'яснення (за відсутності податкових роз'яснень з цього питання, що мають пріоритет) або узагальнюючого податкового роз'яснення, тільки на підставі того, що у подальшому таке податкове роз'яснення чи узагальнююче податкове роз'яснення було змінено або скасовано, чи надано нове податкове роз'яснення такому платнику податків або узагальнююче податкове роз'яснення, що суперечить попередньому, яке не було скасовано (відкликано).

За таких підстав, необхідно враховувати, що період виникнення права на податковий кредит та дата виписування податкової накладної можуть не збігатися. При цьому суд зазначає, що дата отримання податкової накладної відображається в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних, які, в даному випадку, надавалися в ході перевірки та наявні в матеріалах справи, а тому доводи податкового органу про ненадання позивачем до перевірки доказів отримання податкових накладних із запізнення, суд вважає безпідставними.

Також, колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції посилання податкового органу на необхідність подання позивачем скарг на постачальників щодо відмови виписування податкових накладних, оскільки за змістом пп.7.2.6 .п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» звернення з такими скаргами є правом платника, а не обов'язком. Крім того, подання таких скарг передбачено у випадках відмови контрагента виписувати податкову накладну. В даному випадку податкові накладні були виписані контрагентами позивача, але отримані останнім із запізненням, що не зумовлює необхідність звернення платника до податкового органу з відповідними скаргами.

Якщо платник не скористався правом подачі заяви, передбаченим пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 цього Закону, і не звернувся до податкової інспекції зі скаргою, то він не має права включати до податкового кредиту суму ПДВ, не підтверджену податковою накладною.

У випадку, коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких фактично відбулись господарські операції, суми ПДВ, вказані у таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані.

Правова позиція по даному питанню була висловлена Верховним Судом України у постанові від 26 березня 2012 року по справі № 21-268а11, висновок якого, у відповідності зі ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та, відповідно, для суду у даній справі.

Отже, беручи до уваги, що реальність операцій, за якими сформовано спірні суми податкового кредиту, як і власне наявність підстав для видачі податкових накладних, не оспорюється ДПІ та Акт перевірки не містить інших підстав, покладених в основу зазначених висновків про завищення позивачем податкового кредиту на зазначену суму, з урахуванням наведених вище норм Закону України «Про податок на додану вартість», які діяли на момент декларування спірних показників, підстав для невизнання права позивача на зазначену суму податкового кредиту та нарахування у зв'язку з цим санкцій не має.

Стосовно висновків податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ «Торекс», колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що між ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ТОВ «Торекс» було укладено договір № 15/03-06 від 15.03.2006 року, предметом якого є поставка продукції, а саме: бітуму дорожнього, бензину, мазуту, дизпалива.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «Торекс» у грудні 2010 року та січні 2011 року поставило позивачу передбаченої договором продукції загалом на суму 9617608,38 грн., у т.ч. ПДВ - 1602934,70 грн., суму якого ДП «Київське обласне дорожнє управління» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» включило до складу свого податкового кредиту за грудень 2010 року та січень 2011 року відповідно.

Слід зазначити, що ДПІ в Акті перевірки та в ході розгляду справи не заперечувалося реальне виконання ТОВ «Торекс» вказаних операцій по поставці товарів, фактичне отримання позивачем таких товарів та їх використання останнім у цілях власної господарської діяльності.

Відповідно до до пп. 7.3.5 п. 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення податкових зобов'язань у разі поставки товарів (робіт, послуг) з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата надходження таких коштів на поточний рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якому іншому виді, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед таким бюджетом.

Так, згідно п. 11 ч. 2 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюджетні кошти (кошти бюджету) - це належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету.

Відповідно до ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 6 вказаної статті встановлено, що розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, та надати йому кошти бюджету (на безповоротній чи поворотній основі) в межах відповідних бюджетних асигнувань. Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі цього розпорядника бюджетних коштів.

Водночас, згідно п.47 ч. 2 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів - це бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення витрат бюджету.

Одержувач же бюджетних коштів - це суб'єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету (п.38 ст.2 БК України).

Отже, з наведеного вбачається, що у разі коли при продажу оплата здійснюється безпосередньо з бюджетного рахунку через відповідні управління Держказначейства, то на такі операції можуть бути поширені норми пп. 7.3.5 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

При оплаті ж товарів (робіт, послуг) з банківських рахунків підприємства, яке не має статусу бюджетної установи, застосовується загальний порядок нарахування податкових зобов'язань з ПДВ.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 20 лютого 2014 року (К/9991/1018/11).

Судом першої інстанції встановлено відсутність в матеріалах справи доказів та недоведення відповідачем в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 71 КАС України, наявності обставин того, що позивач мав статус розпорядника бюджетних коштів на момент здійснення господарських операцій з TOB «Торекс» чи здійснював перерахування коштів із відповідного казначейського рахунку.

Факт виконання окремих робіт позивачем на підставі договорів зі Службою автомобільних доріг у Київській області та за рахунок бюджетних коштів, що надходять позивачу від розпорядника бюджетних коштів - Служби автомобільних доріг, не перетворює самого позивача в бюджетну установу чи організацію. Тобто, після надходження бюджетних коштів на розрахунковий рахунок позивача такі кошти втрачають свій статус бюджетних коштів, а тому відображення операцій в податковому обліку позивача та його контрагентів здійснюється за загальними правилами, встановленими податковим законодавством.

Зокрема, дата виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість для контрагентів позивача (і в тому числі TOB «Торекс») визначається у відповідності до пп. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (за правилом першої події), а дата виникнення права на податковий кредит в самого позивача - за правилами, встановленими пп. 7.2.6. п. 7.2. та пп. 7.4.1, пп. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав застосування до взаємовідносин позивача із TOB «Торекс» положень пп. 7.3.5 п. 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а тому є безпідставними доводи ДПІ про завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ «Торекс» за грудень 2010 року та січень 2011 року.

Доводи ж податкового органу про те, що свідоцтво платника ПДВ TOB «Торекс» було скасовано 29.03.2011 року, а розрахунки за поставлений товар позивач здійснив лише в липні 2011 року, не свідчать про порушення податкового законодавства та наведені обставини не впливають на право позивача щодо формування податкового кредиту за спірними операціями, оскільки норми Закону України «Про податок на додану вартість», у т.ч. наведені в Акті перевірки, не містять положень, які б визначали можливість нівелювання сум податкового кредиту з ПДВ, сформованих на підставі податкових накладних, виданих зареєстрованим платником ПДВ, у разі подальшого анулювання реєстрації такого контрагента-постачальника платником ПДВ.

В даному випадку останньою датою оформлення TOB «Торекс» податкових накладних було 31.01.2011 року, а реєстрацію платника ПДВ вказаного підприємства анульовано з 29.03.2011 року, тобто станом на момент оформлення податкових накладних TOB «Торекс» було зареєстровано платником ПДВ, що не заперечується та визнається ДПІ, видача ним податкових накладних є правомірною, а доводи відповідача, відповідно, є безпідставними.

У той же час судом першої інстанції було встановлено, що частина встановлених в ході перевірки порушень, зокрема щодо порушення підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у зв'язку із віднесенням позивачем до складу валових витрат витрати на покриття, що придбано у ПП ОСОБА_4 в сумі 3738,00 грн., порушення пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» у зв'язку із ненарахуванням ПДВ з виконаних робіт по поточному ремонту автодоріг згідно додаткам до ж/о №6, на загальну суму 42428,90 грн., не нарахування податку з отриманого доходу, встановленого в акті перевірки ДПІ у Богуславському районі № 184/23-011/33144979 від 02.08.2012, та завищення податкового кредиту на суму 946,12 грн., встановленому в акті перевірки ДПІ у Києво-Святошинському районі міста Києва № 984/23-1/33260788 від 22.08.2011 позивачем в ході розгляду справи не заперечувалася і не спростована. Докази, які б давали змогу перевірити вказані обставини в матеріалах справи відсутні.

Між тим, судом першої інстанції встановлено, що з Акту перевірки не можливо вирахувати суму грошових зобов'язань та штрафних санкцій, що була донарахована позивачу за кожним окремо взятим порушенням, що встановлено в Акті, відомості в ньому зазначені не послідовно, без розрахунків податків та санкцій, що підлягають донарахуванню за кожне окреме порушення. До того ж, ДПІ в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, не надано суду розрахунку грошових зобов'язань та штрафних санкцій, що визначені оскаржуваними рішеннями.

Наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі. Наведене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 05.12.2006 по справі 21-527во06.

Разом з тим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Суд перевіряє обґрунтованість рішення податкового органу, зокрема й у частині розрахунків, однак суд не є розрахунковим органом та не може самостійно ідентифікувати зміст суми податкових зобов'язань за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями. Тобто, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що беручи до уваги те, що в даному випадку частину оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, яку суд вважає правомірною, виокремити неможливо, то позов є таким, що підлягає задоволенню повністю, а податкові повідомлення-рішення від 04.10.2011 року № та № підлягають скасуванню у повному обсязі.

При цьому, відповідачі в судове засідання не з'явились, інших доказів в обгрунтування доводів апеляційних скарг суду не надали.

Доводи апеляційних скарг спростовуються наведеним вище, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Щодо вирішення питання про судовий збір, колегія суддів зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484-VIII.

Відповідно до положень ст. ст. 3 та 4 названого Закону судовий збір з 01.09.2015 року справляється з апеляційних скарг на рішення суду в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Сума судового збору, що підлягає сплаті в даній справі становить 80,39 грн.

Враховуючи те, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою Головне управління ДФС у Київській області не сплатило судовий збір, колегія суддів вважає наявними підстави для його стягнення з зазначеної особи у вказаному вище розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника Головного управління ДФС у Київській області - Савенок Олексія Юрійовича, представника Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Фокіної Вікторії Олександрівни - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2016року - без змін.

Стягнути з Головного управління ДФС у Київській області (адреса: 03680, вул. Народного ополчення, 5а, м. Київ, ) та Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (адреса: 03151, вул. Смілянська, 6, м. Київ, ) з кожного окремо до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 80,39 грн. (одержувач платежу: УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код з ЄДР одержувача 38004897; банк одержувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО: 820019; рахунок 1007, код бюджетної класифікації 00015622; код ЄДР суду 38004897).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: В.Е. Мацедонська

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 05.12.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Межевич М.В.

Мацедонська В.Е.