Справа № 816/1982/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

01 грудня 2016 рокум. ПолтаваСправа № 816/1982/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області, про визнання протиправною та скасування вимог, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2016 року позивачі звернулись до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області третя особа - Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області , про визнання протиправними та скасування відмов викладених у листах №8837/6-16, №8840/6-16, №8833/6-16, 8832/6-16, №8831/6-16, №8834/6-16, 8835/6-16, №8838/6-16, №8839/6-16, 8981/6-16, №8841/6-16, №8836/6-16 від 19 жовтня 2016 року та та зобов'язати відповідача надати дозвіл, учасникам антитерорестичної операції, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, не більше 2,0 гектара, розташованої на території Брощинської сільської ради, Кобеляцького району Полтавської області.

24 листопада 2016 року до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав непідсудності останньої адміністративному суду.

Сторони у судове засідання явку уповноважених представників не забезпечили, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Надаючи оцінку заявленому клопотанню про закриття провадження у справі, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі просять суд визнати протиправними відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладені в листах Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, а також зобов'язати надати учасникам антитерористичної операції дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах на більше 2,0 га, розташованої на території Бродщинської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області.

Разом із тим, земельні ділянки, щодо яких позивачами подано відповідачеві клопотання щодо надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою, знаходяться у межах земельної ділянки загальною площею 45,4 га, яка перебуває в користуванні ТОВ "Нива" на підставі договору оренди від 21 квітня 2009 року № 117, укладеного між Кобеляцькою районною державною адміністрацією Полтавської області та ТОВ "Нива" /а.с. 139-147/. Згідно запису здійсненого на 5 сторінці вказаного договору, останній зареєстрований у відділі Держкомзему у Кобеляцькому районі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 травня 2010 року № 03. Доказів визнання такого договору недійсним представниками сторін не надано та судом не встановлено.

Позивачі, не будучи обізнаними з тим, що бажані земельні ділянки перебувають в користуванні ТОВ "Нива", вважають, що відповідачем порушено їх права та інтереси щодо набуття права користування землею, що стало наслідком звернення до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2015 року (реєстраційний номер 43075090).

Також, у постанові ВСУ від 24 лютого 2015 року зазначено, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

За приписами статей 178, 181 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статті 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини першої та п'ятої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З огляду на викладене, судом враховано, що згідно частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ці положення Конституції України кореспондуються з пунктом "в" статті 5 Земельного кодексу України, згідно з яким земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, позовні вимоги, предметом оскарження яких є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не можуть бути розглянуті за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Такі висновки суду узгоджуються з практикою Верховного суду України, висловленою в постановах від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14, від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 03 червня 2014 року у справі 21-144а14, від 14 лютого 2012 року у справі 21-1041во10 та № 21-1042во10, які в силу положень частини 2 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у вказаних висновках Верховного суду України, судом не встановлено.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що запитувані позивачами земельні ділянки перебувають у складі земель, що на правах оренди належать ПСП "Колос", подальше оспорювання правомірності набуття останнім прав на спірну земельну ділянку, зокрема вимоги позивачів щодо зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в той час коли вони перебувають у складі земель, що належать на правах оренди третій особі, має вирішуватись у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Оскільки позивачами не понесено судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області, про визнання протиправною та скасування вимог, зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Роз'яснити позивачам, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається.

Роз'яснити позивачам право звернутися із вказаним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали складено 06 грудня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський