Справа № 815/213/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/213/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на посаді заступника прокурора Одеської області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 16 травня 2016 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області від 14.12.2015 р.№ 3130к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Одеської області з 14.12.2015 р.; про поновлення на посаді заступника прокурора Одеської області з 14.12.2015 р.; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 р.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що оскаржена постанова є необґрунтованою, та ухвалена з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, без врахування положень чинного законодавства.

При цьому апелянт зазначає, що зміна системи органів прокуратури не передбачає ліквідацію юридичної особи публічного права, так само як і не є ліквідацією юридичної особи ліквідація структурного підрозділу цієї юридичної особи, яка за своєю суттю є внутрішньою реорганізацією структури.

З посиланнями на припис ст. 43 Конституції України, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ч. 2, ч. 3ст. 49-2 КЗпП України, апелянт зазначає, що відповідач не повідомив його належним чином про вивільнення, та не виконав свого обов'язку щодо запропонування наявних вакантних посад.

Зазначає апелянт і про те, що зазначені в оскарженому наказі про звільнення підстави, а саме наказ Генерального прокурора України, повідомлення про вивільнення та акт про відмову в ознайомленні з попередженням про вивільнення, не є належними доказами у справі, оскільки апелянта не було ознайомлено з цими документами.

Звертає увагу апелянт і на те, що відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, а попередження про вивільнення оформлене неналежним чином, оскільки не має ідентифікуючи даних, зокрема дати утворення документа та вихідного номеру зареєстрованого канцелярією прокуратури міста Одеси.

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги апелянт також і тим, що відповідач не надав жодного доказу того, що посадових осіб прокуратури м. Одеси було уповноважено повідомити його про наступне вивільнення.

Посилається апелянта на те, що в період з 30.09.2015 р. по 15.12.2015 р. до регіональної прокуратури працевлаштовано 12 осіб, а після 15.12.2015 року - 16 осіб. Зазначає апелянт про те, що в день проходження першого етапу тестування він перебував на лікарняному, про що повідомив відповідним рапортом прокурора Одеської області, але іншої можливості для здачі тестів йому не було надано.

На думку апелянта сам факт не проходження тестування не має жодного впливу на обов'язок роботодавця запропонувати йому іншу роботу, тобто дотримуватись приписів ст. 49-2 КЗпП України.

Прокуратура Одеської області надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та на безпідставність доводів апелянта, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з серпня 1999 року, а з 20.12.2013 року він призначений на посаду заступника прокурора м. Одеси.

30.09.2015 р. ОСОБА_1 попереджено про звільнення відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України та п. 51 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року (а.с. 75).

14.12.2015 року наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 3130к, ОСОБА_1 радника юстиції звільнено з посади заступника прокурора м. Одеси з 14.12.2015 р. у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с. 77).

Також суд першої інстанції встановив, що з наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений 14.12.2015 року.

Перевіряючи правомірність звільнення позивача, суд першої інстанції встановив, що відповідно до приписів Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, пунктом 1.1 наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року (а.с. 70-74), у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Одеської області та виключені штатні розписи усіх районних та прирівняних до них прокуратур, в тому числі і штатний розпис прокуратури м. Одеси.

Також суд першої інстанції встановив, що цим же наказом (пункт 1.2) затверджені штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Одеської місцевої прокуратуру № 1, Одеської місцевої прокуратуру № 2, Одеської місцевої прокуратуру № 3, Одеської місцевої прокуратуру № 4.

Наказ Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року вводиться в дію з 15 грудня 2015 року, про що безпосередньо зазначено в самому наказі.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що відбулось утворення Одеської місцевої прокуратури № 1, № 2, № 3, № 4, а тому дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі Одеської області.

Суд першої інстанції встановив, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, 30.09.2015 року ОСОБА_1 оголошено попередженням про звільнення, що підтверджено актом про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення (а.с. 76). Відповідно до цього акту позивач попереджений про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

За таких обставин, суд першої інстанції встановив, що відповідач вказав позивачу на можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією прокуратури м. Одеси з 14 грудня 2015 року, яке відбудеться за наявності певних умов, а саме у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись не відповідачем, як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

Посилаючись на приписи підпункту «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, яким визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування, в порядку затвердженому Генеральним прокурором України, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах, що знайшло своє відображення і у п. 1.2, п. 1.4 Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, затвердженому наказом Генерального прокурора України № 98 від 20.07.2015 р.

Оскільки у попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_1 була доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач повідомлений про те, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру, за умови успішного проходження тестування.

Суд першої інстанції встановив, що позивач 22.07.2015 року подав заяву на зайняття адміністративних посад в Одеській місцевій прокуратурі № 1 - керівника, першого заступника керівника та заступника керівника цієї місцевої прокуратури так і на зайняття посади прокурора в Одеській місцевій прокуратурі № 2, проте ОСОБА_1, відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру», тестування не пройшов.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу, що відповідно до ст. 28 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах, а тому, зважаючи на те, що позивач не проходив тестування, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду у створеній Одеській місцевій прокуратурі.

Перевіряючи доводи позивача щодо його переважного права на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 з урахуванням ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до яких при скороченні чисельності та штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції встановив, що у спірних правовідносинах, Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повністю узгоджується із ч. 1 ст. 42 КЗпП України. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування вимог трудового законодавства щодо наявного у ОСОБА_1 переважного права залишення на роботі неможливе, оскільки позивач взагалі не проходив тестування і, як наслідок, не отримав місце у рейтинговому списку (п. 3.16 Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах), що позбавляє його права конкурувати з іншими особами, які отримали певний бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі.

Враховуючи положення п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, та те, що як Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII так і Порядок проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, визначають умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування, яка позивачем не виконана, суд першої інстанції встановив, що відповідач позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

За наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки орган прокуратури, в якому працював позивач, реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з не проходженням позивачем тестування, тому звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону та відповідає приписам п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII.

Також суд першої інстанції відхилив доводи позивача щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах тільки приписів КзпП України та дійшов висновку про помилковість доводів позивача щодо протиправності дій прокуратури Одеської області через не переведення позивача до прокуратури вищого рівня.

Встановив суд першої інстанції також і необґрунтованість тверджень позивача щодо порушення порядку його звільнення, зокрема, щодо неналежного його попередження про наступне вивільнення, відхиливши при цьому доводи позову щодо обов'язкової реєстрації внутрішнього документу (акту про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення) у відповідності до «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 р. № 3.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до матеріалів справи:

- ОСОБА_1 з 31.08.1999 року працював в органах прокуратури України, а з 20.12.2013 року призначений на посаду заступника прокурора м. Одеси (а.с. 12-14, 73, 85-зворот);

- 30.09.2015 р. ОСОБА_1 прочитано попередження про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці з 14.12.2015 року, що підтверджено актом відмови поставити підпис на підтвердження отримання попереджання про звільнення (а.с. 88) та попередженням про звільнення (а.с. 87), відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України та п. 51 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 року;

- 14.12.2015 року наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 3130к, ОСОБА_1 радника юстиції звільнено з посади заступника прокурора м. Одеси з 14.12.2015 р. у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с. 88 - зворот).

- 14.12.2015 р. ОСОБА_1 ознайомлений з наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 3130к (а.с. 118).

Переглядаючи оскаржене судове рішення в межах апеляційної скарги, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що зміна системи органів прокуратури не передбачає ліквідацію юридичної особи публічного права, так само як і не є ліквідацією юридичної особи ліквідація структурного підрозділу цієї юридичної особи, яка за своєю суттю є внутрішньою реорганізацією структури.

Такі доводи апелянта спростовуються положеннями ст. 7, абзацу 3 п. 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», п. 1, п. 1-1, п. 5-1 «Перехідні положення» до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, за якими змінена система органів прокуратури України та запроваджено ряд принципово нових підходів щодо призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою яких є якісне оновлення керівного та кадрового складу, зокрема, окрім іншого призначення прокурорами місцевих прокуратур прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (ст. 28) передбачає, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо належного попередження апелянта про наступне вивільнення, та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не повідомив ОСОБА_1 належним чином про вивільнення, та не виконав свого обов'язку щодо запропонування наявних вакантних посад.

При цьому апеляційний суд зазначає, що такі доводи спростовані матеріалами справи (а.с. 87, 88) та ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом приписів ст. 43 Конституції України, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ч. 2, ч. 3ст. 49-2 КЗпП України.

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідно до приписів Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, пунктом 1.1 наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року (а.с. 111-115), у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Одеської області та виключені штатні розписи усіх районних та прирівняних до них прокуратур, в тому числі і штатний розпис прокуратури м. Одеси.

Пунктом 1.2. наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року затверджені штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Одеської місцевої прокуратуру № 1, Одеської місцевої прокуратуру № 2, Одеської місцевої прокуратуру № 3, Одеської місцевої прокуратуру № 4.

Наказ Генерального прокурора України № 87ш від 23 вересня 2015 року вводиться в дію з 15 грудня 2015 року, про що безпосередньо зазначено в самому наказі.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відбулось утворення Одеської місцевої прокуратури № 1, № 2, № 3, № 4, а тому мало місце зміни в організації виробництва і праці у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі Одеської області.

Як підтверджено матеріалами справи 30.09.2015 року ОСОБА_1 оголошено попередження про звільнення, що підтверджено актом про відмову поставити підпис на підтвердження отримання попередження про звільнення, відповідно до якого апелянт попереджений про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо дотримання відповідачем приписів ч. 1 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, якими встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, та одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Тобто апелянт 30.09.2015 р. був попереджений про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (у зв'язку зі створенням місцевих прокуратур) та одночасно йому запропоновану відповідну посаду прокурора у місцевій прокуратурі за умови успішного проходження тестування.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач вказав позивачу на можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією прокуратури м. Одеси з 14 грудня 2015 року, яке відбудеться за наявності певних умов, а саме у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі.

Зазначені фактичні обставини, спростовують доводи апелянта щодо не виконання відповідачем свого обов'язку щодо запропонування йому наявних вакантних посад, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись не відповідачем, як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

Протиправність наказу про звільнення обґрунтовується апелянтом наступними доводами:

- відсутністю підпису про ознайомлення з повідомленням про вивільнення та про ознайомлення з актом про відмову в ознайомленні з попередженням про вивільнення;

- не врахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі;

- оформлення неналежним чином попередження про вивільнення, яке не має ідентифікуючих знак таких як дата утворення документа та вхідного номера зареєстрованого канцелярією прокуратури м. Одеси;

- відсутністю доказів на підтвердження наявності повноважень у осіб, які склали акт про відмову, повідомляти про наступне вивільнення.

При розгляді справи, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, відхилив зазначені вище доводи, як такі що ґрунтуються на припущеннях, законодавчо необґрунтовані, та спростовані належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що в період з 30.09.2015 р. по 15.12.2015 р. до регіональної прокуратури працевлаштовано 12 осіб, а після 15.12.2015 року - 16 осіб, оскільки апелянт не надав належних та допустимих доказів щодо працевлаштування цих осіб з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема без проходження тестування.

Довід апелянта стосовно того, що факт не проходження тестування не має жодного впливу на обов'язок роботодавця запропонувати йому іншу роботу, тобто дотримуватись приписів ст. 49-2 КЗпП України, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовується приписами Закону України«Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII та Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, затвердженому наказом Генерального прокурора України № 98, відповідно до яких призначення особи на посаду прокурора в реорганізовану прокуратуру відбувається тільки за умови успішного проходження тестування.

Оскільки умова щодо успішного тестування позивачем не виконана, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі чи на посаду до прокуратури вищого рівня .

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що орган прокуратури, в якому працював апелянт, реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з не проходженням позивачем тестування, тому звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону та відповідає приписам п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII.

Доводи апелянта про те, що в день проходження першого етапу тестування він перебував на лікарняному, про що повідомив відповідним рапортом прокурора Одеської області, але іншої можливості для здачі тестів йому не було надано, апеляційний суд відхиляє, оскільки питання стосовно проходження (не проходження) тестування не було предметом спору, який розглядався судом першої інстанції.

Також апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо відхилення доводів ОСОБА_1 стосовно протиправності дій прокуратури Одеської області через не переведення його до прокуратури вищого рівня, оскільки ст. 38 Закону України «Про прокуратуру» встановлений порядок такого переведення, зокрема, для вирішення питання необхідна згода працівника, яка висловлюється шляхом подання відповідної заяви, і як наслідок, проведення конкурсу для з'ясування наявності відповідного стажу, професійного рівня, досвіду, морально - ділових якостей та перевірку готовності до здійснення повноважень в іншому органі прокуратури, у т.ч. вищого рівня.

Апеляційний суд зазначає, що ні до суду першої інстанції, ні при апеляційному оскарженні постанови, ОСОБА_1 не надав доказів того, що така заява ним подавалась.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 21.11.2016 р.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець