Справа № 803/1244/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 р. № 876/7766/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника відповідача Новосад В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 16.08.2016 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якому просив визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ОСОБА_2, що викладена у листі від 23.06.2016 №2919/0-968/0/6-16, у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути клопотання позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року задоволено повністю адміністративний позов. Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Волинській області в наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену у листі від 23.06.2016 №2919/0-968/0/6-16 та зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Любитівської сільської ради Ковельського району, з урахуванням обставин визнання протиправної відмови від 23.06.2016.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Головне управління Держгеокадастру у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства можливе лише після підтвердження того, що дана земельна ділянка не надана у власність або користування, однак державним кадастровим реєстратором Ковельського району таких відомостей з Державного земельного кадастру надано не було, а тому були відсутні підстави для задоволення поданого клопотання.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що 29.03.2016 року громадянин України ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру) із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га, яка знаходиться на території Любитівської сільської ради Ковельського району.

Листом від 25.04.2016 №Ч-1405/0-582/0/6-16 позивачу повідомлено, що в зв'язку із встановленням розбіжностей місця розташування земельної ділянки (доданого до заяви) та викопіюванням з індексної кадастрової карти (плану), наданої державним кадастровим реєстратором Ковельського району, надання дозволу неможливе, а звернення буде розглянуте повторно після надання необхідних графічних матеріалів.

08.06.2016 позивач повторно звернувся із аналогічною заявою та графічними матеріалами до ГУ Держгеокадастру, однак відповідач листом від 23.06.2016 №Ч-2919/0-968/0/6-16 повторно відмовив ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га, розташованої на території Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області, для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що державним кадастровим реєстратором Ковельського району, якому на виконання листа Держгеокадастру від 17.12.2015 №ДС-22-28-0.13-17193/23-15 було направлено звернення позивача для надання наявних відомостей з Державного земельного кадастру на дану земельну ділянку, не надано відомостей з Державного земельного кадастру про те, що вищезазначена земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність в графі відомостей щодо земельної ділянки від 15.06.2016 «Чи не перебуває земельна ділянка в користуванні (власності) третіх осіб» наступного запису - «відомості відсутні» не є та не може бути підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в розумінні ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є вірним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частинами 1-3 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених вказаним Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в)одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 га.

Частиною 4 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 року №442 утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до п. 7 зазначеного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Встановлено, що позивачем у відповідності до вимог Земельного кодексу України до ГУ Держгеокадастру двічі подавались клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га, розташованої на території Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області, для ведення особистого селянського господарства.

Згідно відомостей щодо земельної ділянки, яка розташована в межах :05:004, що надавались 15.06.2016 Державним кадастровим реєстратором на запит посадової особи ГУ Держгеокадастру (а.с.31 - зворот) повідомлено, що дана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, форма власності на землю - державна власність.

Тобто позивач звернувся із відповідною заявою до належного суб'єкта владних повноважень в розумінні ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при повторному зверненні 08.06.2016 із заявою позивачем було додано необхідні графічні матеріали, а відтак, у відповідача були відсутні підстави вимагати від ОСОБА_2 будь-які додаткові матеріали та документи та відмовляти у наданні відповідного дозволу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не може бути підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відсутність відомостей, що дана земельна ділянка не надана у власність або користування в розумінні ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

При цьому, відсутність в Державному земельному кадастрі відомостей про розподіл земель між власниками і користувачами щодо конкретної земельної ділянки не виключає можливості відповідача встановити наявність (відсутність) власників чи користувачів останньої шляхом надіслання запитів про надання інформації власникам такої інформації.

З аналізу вказаних норм та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.0 га, розташованої на території Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області, для ведення особистого селянського господарства є неправомірною та не відповідає вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі №803/1244/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І.Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 05.12.2016 року.