Справа № 161/7179/16-а,2-а/161/444/16
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2016-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 р. Справа № 876/7653/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року у адміністративній справі №161/7179/16-а, 2-а/161/444/16 за позовом ОСОБА_2 до Інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ПС 2 №732994 від 22.04.2016 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано дії інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича при притягненні ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП протиправними. Постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 732994 від 22 квітня 2016 року інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді адміністративного штрафу в сумі 425,00 гривень визнано протиправною та скасовано.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. 22 квітня 2016 року близько 07.30 годин, на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне, 127 км+700м відповідачем було зупинено автомобіль DAF XF 105460 д.н.з. АС 7269 ВО під керуванням позивача.

Постановою серії ПС2 № 732994 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 статті 121, частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу 425 гривень.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до вимог пункту 11.2 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року з послідуючими змінами та доповненнями, на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об'їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Згідно з вимог пункту 11.5 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року з послідуючими змінами та доповненнями, на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Відповідно до вимог пункту 1.10 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року з послідуючими змінами та доповненнями, перешкода для руху - нерухомий об'єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об'єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

Судом встановлено та підтверджено дослідженим в судовому засіданні відеозаписом, що 22 квітня 2016 року близько 07.30 годин, на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне, 127 км+700м позивач керуючи транспортним засобом рухався по крайній лівій смузі здійснюючи об'їзд перешкоди, а саме пошкодження дорожнього покриття, що повністю відповідає вимогам пункту 11.2 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином при винесенні оскаржуваної постанови у відповідача не було будь-яких доказів у відповідності до вказаної норми права, що підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 та частиною 3 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. А тому незрозуміло на підставі чого відповідач зробив висновок про наявність достатніх підстав для прийняття оскаржуваної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що відповідачем також притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП за керування транспортним засобом, що підлягає обов'язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Судом встановлено, що 23 березня 2016 року відбулася перша реєстрація транспортного засобу, яким керував позивач. При цьому, реєстрація транспортного засобу проводиться лише після обов'язкового технічного контролю. Таким чином, вказаний транспортний засіб в період часу з 23 березня 2016 року по 01 квітня 2016 року двічі проходив обов'язковий технічний контроль посадовими особами центру по реєстрації транспортних засобів.

Відповідно до вимог пункту 2.1 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року з послідуючими змінами та доповненнями, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв'язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року не передбачають, що саме водій зобов'язаний здійснювати обов'язковий технічний контроль транспортного засобу і мати при собі документи, що підтверджують проходження транспортним засобом обов'язкового технічного контролю. Оскільки такий обов'язок покладається на власника транспортного засобу. При цьому встановлено, що позивач не є власником транспортного засобу, яким він керував.

За приписами нових правил дорожнього руху, які набрали чинності з 07.11.2015 року власника автомобіля, автоматично будуть визнавати винним. Тобто, не важливо, хто саме сидів за кермом у момент порушення. Відповідатиме власник автомобіля.

Крім того, судом встановлено, що позивач заперечував щодо допущеного порушення і адміністративного стягнення, що на нього накладається в момент складення постанови у справі про адміністративне правопорушення, а тому відповідачу у справі як уповноваженій посадовій особі слід було скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статей 258 та 256 КУпАП.

При цьому, відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі №5-рп/2015, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Згідно з вказаним рішенням словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення ПС2 № 732994 від 22 квітня 2016 року на місці вчинення правопорушення суперечить вимогам щодо об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення та призводить до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП, зокрема право користуватися юридичною допомогою адвоката, заявляти клопотання, подавати докази по справі тощо.

Таким чином, відповідачем не вчинено всі передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення процесуальні дії для повного, об'єктивного та всебічного з'ясування обставин щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 121, 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Інспектора патрульної служби роти №1 батальйону УПП м. Луцька ДПП Бортніка Андрія Васильовича - залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року у адміністративній справі №161/7179/16-а, 2-а/161/444/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 02.12.2016р.