Справа № 816/1776/16
Суддя: Л.О. Єресько
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/1776/16

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді - Єресько Л.О.,

суддів - Канигіної Т.С. , Бойка С.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання - Шевченко О.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Чемериса В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач) , де просив:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині не внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту закону, який би регулював порядок щодо відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йдеться мова у статті 1177 Цивільного кодексу України;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не надання завірених належним чином копій попередніх звернень щодо прийняття спеціального закону, про який йдеться мова у статті 1177 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він визнаний потерпілою стороною в кримінальному провадженні. За змістом статті 1177 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону та компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Оскільки на даний час закон, який би регулював відповідний порядок так і не прийнятий, то це позбавляє позивача можливості на застосування до його ситуації положень ст. 1177 Цивільного кодексу України. Також вказував, що у своєму зверненні від 20.06.2016 до КМУ позивач просив надати завірені належним чином копії його попередніх звернень щодо прийняття спеціального Закону про який йдеться мова у ст. 1177 ЦКУ з наданням відповідей на них, однак відповідач відповідних дій не вчинив.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник КМУ в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, оскільки внесення законопроекту до законодавчого органу відповідно до встановленої процедури є правом КМУ - суб'єкта законодавчої ініціативи. Вказував також, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем відносно позовних вимог про розгляд звернень ОСОБА_1, оскільки повноваження щодо розгляду звернень громадян, які адресовані КМУ, належать Секретаріату Кабінету Міністрів України, який на відміну від КМУ є юридичною особою.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що в провадженні СВ Київського РВ ПМУ перебувають матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР № 0000227 від 01.02.2015, за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 16.10 год. 31.01.2015 по 15.45 01.02.2015, невідома особа, шляхом віджиму метало-пластикового вікна, проникла до АДРЕСА_1, звідки таємно викрала грошові кошти в сумі 5000 грн, 31340 доларів США, ноутбук марки "Lenovo В570е" (с/н WB05256435), чим спричинила позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 535751 гривень.

В кримінальному провадженні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано потерпілим (а.с. 16).

Згідно статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Однак з 2004 року з моменту набрання чинності Цивільним кодексом України, питання про відшкодування державною шкоди, завданої злочином, так і залишається невирішеним - спеціального закону, про який йде мова у вказаній статті до цього часу не прийнято.

У зв'язку з наявністю згідно ст. 93 Конституції України законодавчої ініціативи у відповідача позивач звернувся до останнього з відповідним зверненням від 20.06.2016 (а.с. 12), в якому просив КМУ привести до реального виконання норми ст. 1177 Цивільного кодексу України, шляхом використання законодавчої ініціативи наданої йому Конституцією України щодо винесення для прийняття Верховною Радою України відповідного Закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова у ст. 1177 ЦКУ. Просив не перенаправляти дане звернення до різних інстанцій, а вирішити викладені питання виключно КМУ.

Однак, на дане звернення позивач отримав від КМУ відповідь щодо перенаправлення його Міністерству юстиції України 24.06.2016 за № 41-Ф-015324/16 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" (а.с. 13).

Також позивач зазначав, що у своєму зверненні від 20.06.2016 він прохав надати завірені належним чином копії його попередніх звернень щодо прийняття спеціального Закону про який йдеться мова у ст. 1177 ЦК України з наданням відповідей на них, оскільки його прохання ігноруються КМУ.

Вважаючи протиправною бездіяльність КМУ щодо не внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту Закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова в ст. 1177 Цивільного кодексу України, а також бездіяльність КМУ щодо не надання завірених належним чином копій попередніх звернень ОСОБА_1 щодо прийняття відповідного Закону, з метою захисту свого майнового права позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку позовним вимогам позивача кодегія суддів виходить із такого.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно - правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права. Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

При цьому не будь-яке порушення суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків кореспондує праву особи вимагати його припинення. Право на захист (задоволення позову) у особи - позивача в межах публічного охоронного відношення виникне за двох умов. По-перше, суд має встановити обов'язок органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення). По-друге, має бути доведено правову заінтересованість особи у виконанні цього обов'язку саме на її користь. Закон у вигляді так званої "захисної норми" має гарантувати особі право вимагати від органу публічної адміністрації виконання певного обов'язку на свою користь.

Відповідно до принципу поділу державної влади в Україні, закріпленого ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 113 Конституції України та частини першої статті 1, статті 4 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Так стаття 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" визначає, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до статті 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Згідно із статтею 89 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" право законодавчої ініціативи у Верховній Раді належить Президенту України, народним депутатам, Кабінету Міністрів України і Національному банку України. Кабінет Міністрів України має виключне право на внесення проекту закону про Державний бюджет України.

Таким чином, під час внесення законопроекту до законодавчого органу відповідно до встановленої процедури реалізується право, тобто забезпечена законом міра можливої поведінки визначених суб'єктів, у тому числі Кабінету Міністрів України.

Позивачем не доведено, що розроблення відповідного законопроекту відповідачем якось вплине на його права, оскільки розроблення такого законопроекту ще не гарантує його прийняття, для цього потрібна політична воля парламенту - Верховної Ради України.

В судовому засіданні позивач обґрунтовував підставу звернення до суду наявністю свого порушеного права на майно. Пояснював, що неприйняття державою закону, який регламентує порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, не може бути підставою для позбавлення особи гарантованого Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України права на особи на майно та його захист.

При цьому, посилався на ст. 30, 41 Конституції України, згідно яких не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, та ст. 321 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із наведеними нормами Конституції.

В судовому засіданні також посилався на статтю 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка на міжнародному рівні гарантує захист від втручання у мирне володіння своїм майном.

Суд зауважує, що у випадку позивача втручання держави (державних органів) в майнові права не відбувалося.

Шкода, завдана позивачу була спричинена злочином.

У таких випадках гарантії держави на захист від втручання у мирне володіння своїм майном реалізуються через її обов'язок провести ефективне розслідування та притягнення до відповідальності винних осіб.

Судом встановлено, що кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 0000227 від 01.02.2015, за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. На сьогоднішній день проводиться розслідування у рамках даного кримінального провадження.

Суд погоджується, що норма ст. 1177 Цивільного кодексу України є фактично недіючою, оскільки держава не взяла на себе зобов'язання за цією статтею щодо відшкодування потерпілим особам шкоди тому, що умова, встановлена у самій статті стосовно створення реального механізму шляхом прийняття відповідного закону, не виконана.

А відтак, дана норма не створює у позивача «законних очікувань» чи інших прав, які могли б бути захищені судом.

Приймати від імені держави зобов'язання шляхом прийняття відповідних законів є виключним повноваженням легітимно обраного парламенту.

Вирішуючи питання наявності порушеного позивача саме у відносинах із Кабінетом Міністрів України колегія суддів виходить і такого.

Позивач звертався до Кабінету Міністрів України із зверненнями в порядку Закону України «Про звернення громадян» та не заперечує, що на кожне звернення отримав повідомлення від Секретаріату Кабінету Міністрів України про направлення частини його звернень до Міністерства внутрішніх справ України, а частини - до Міністерства юстиції України з посиланням на ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.46-59).

За змістом норми ч. 3 ст. 7 вищевкзаного Закону якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Так, параграфом 70 Регламенту Кабінету Міністрів України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 950, встановлено процедуру підготовки проекту законів, які вносяться Кабінетом Міністрів України. Так, законопроекти, що вносяться у порядку законодавчої ініціативи Кабінетом Міністрів на розгляд Верховної Ради, готуються Мін'юстом, іншими центральними органами виконавчої влади з дотриманням вимог, передбачених Регламентом Верховної Ради України та приписами цього Регламенту.

Приймаючи до уваги, що позивачем у поданих зверненнях порушувалися питання розроблення законопроекту закону та відшкодування шкоди , завданої злочином, то суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України правомірно направляв ці звернення профільним міністерствам.

Неправомірної бездіяльності у відносинах між позивачем та Кабінетом Міністрів України позивачем не доведено, а судом не встановлено.

З огляду на зазначене, адміністративний позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2016 року.

Головуючий суддя Л.О. Єресько
суддя суддя Т.С. Канигіна С.С. Бойко