Справа № 803/1614/16
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. ЛуцькСправа № 803/1614/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого, судді Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання Литвиненко І.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Набекала М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової прокуратури Західного регіону України (далі відповідач, військова прокуратура) про скасування наказу від 07 липня 2016 року №308к Про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 07 липня 2016 року №308к за допущені порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присяги прокурора, прокурору військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України майору юстиції ОСОБА_1 оголошено догану. Вказаний наказ був отриманий позивачем 08 липня 2016 року.

Підставою для застосування вказаного дисциплінарного стягнення слугував висновок службового розслідування від 07 липня 2016 року, який також отриманий позивачем 08 липня 2016 року.

ОСОБА_1 вважає проведене службове розслідування щодо нього упередженим, оскільки йому не надали змоги заявити відводи членам комісії зі службового розслідування, не надали змоги надати пояснення та вивчити матеріали службового розслідування, надати свої пояснення та заперечення на висновок службового розслідування.

Крім того зазначає, що як підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності стала некоректна поведінка стосовно працівників (лікарів) Луцького військового госпіталю, однак він такої поведінки не допускав, громадський порядок при спілкуванні з лікарями не порушував, а лише висловлював незгоду з якістю надання медичних послуг та встановленим діагнозом.

З наведених мотивів та підстав вважає накладене дисциплінарне стягнення у вигляді догани незаконним та просить суд скасувати наказ Військової прокуратури Західного регіону України від 07 липня 2016 року №308к Про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Додатково зазначив, що у викладеній скарзі ставив питання про невірність його діагнозу і жодних намірів щодо встановлення йому конкретного діагнозу чи погроз не мав на меті. В період розгляду скарги був у відпустці, але прийшов на засідання лікарської комісії, оскільки був запрошений. До кінця засідання не був присутній, тому відповідно і тиснути на прийняття рішення не міг.

Відповідач, суб`єкт владних повноважень, у письмових запереченнях від 17 листопада 2016 року №10/5-б/н вих.16 (а.с.65-68) та його представник у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду, який встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, вважає, що під час службового розслідування були дотримані всі процесуальні права та гарантії ОСОБА_1 . По суті вчиненого позивачем дисциплінарного проступку пояснив, що використовуючи свій статус військового прокурора, ОСОБА_1 тиснув на персонал Луцького військового госпіталю з метою встановлення вигідного для нього діагнозу. З наведених мотивів вважає накладене дисциплінарне стягнення обґрунтованим та законним.

Ухвалою суду від 18 листопада 2016 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у червні 2016 року на адресу Військового прокурора Західного регіону України та Генерального прокурора України надійшла колективна скарга працівників Луцького військового госпіталю (в/ч НОМЕР_1 ), в якому повідомлялося, що військовий прокурор військової прокуратури Луцького гарнізону майор юстиції ОСОБА_1 використовуючи своє службове становище та надану владу на протязі тривалого часу намагається встановити для себе вигідне захворювання, яке в нього відсутнє. Зокрема, в скаргах він безпідставно порушує питання щодо неналежного надання йому медичної допомоги та ставить під сумнів кваліфікаційний рівень лікарів. Крім того, перебуваючи на стаціонарному лікуванні неодноразово порушував лікарняний режим, розпорядку дня не дотримувався, лікарські засоби приймав на свій розсуд. Таким чином, на думку скаржників, ОСОБА_1 використовуючи службове становище втручається і впливає на роботу медичної установи, схиляє працівників військового госпіталю встановлювати йому захворювання, яке фактично відсутнє і без будь-яких підстав публічно висловлюється щодо низької кваліфікації медичного персоналу госпіталю, погрожує самостійно провести кадрові зміни по звільненню усіх спеціалістів терапевтичного профілю. Просили провести перевірку щодо перевищення своїх повноважень ОСОБА_1 , притягнути його до відповідальності та про наслідки перевірки проінформувати колектив Луцького військового госпіталю (а.с.93-94).

На підставі вищенаведеної скарги, наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 14 червня 2016 року №66 призначено службове розслідування (перевірку) щодо можливого порушення прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_1 вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, які дискредитують його як працівника прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури. Проведення службового розслідування доручено комісії у складі голови та трьох членів. Строк службового розслідування встановлений до 14 липня 2016 року (а.с.88-89).

Під час службового розслідування, членом комісії від командира військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було витребувано копії документів стосовно стаціонарного лікування ОСОБА_1 (а.с.101-120).

З цих документів слідує, що 17 травня 2016 року під час особистого прийому у заступника командира з медичної частини госпіталю, ОСОБА_1 подав усну скаргу про неналежне надання медичної допомоги лікарем терапевтичного відділення ОСОБА_2 та інших лікарів (а.с.105-107).

За результатом розгляду скарги ОСОБА_1 30 травня 2016 року було проведено засідання лікарської комісії, на якому був присутній в тому числі і позивач, який був запрошений. Скарги останнього визнані безпідставними. При цьому у протоколі не зафіксовано жодних фактів тиску, або порушень громадського порядку з боку скаржника (а.с.109-111).

Крім того, в медичних документах містяться доповіді чергових лікарів про факт відсутності ОСОБА_1 під час стаціонарного лікування по декілька годин 08, 09 та 10 квітня 2016 року (а.с.117-119).

Листом від 09 червня 2016 року №824 Луцький військовий госпіталь повідомив ОСОБА_1 про результати розгляду його скарги. Зокрема його скарга відхилена, а при незгоді з виставленим діагнозом йому запропоновано пройти ВЛК у ВМКЦ ЗР у м. Львові (а.с.120).

Під час службового розслідування були відібрані письмові пояснення у наступних посадових осіб Луцького військового госпіталю:

1) юрисконсульта ОСОБА_3 , яка пояснила, що 30 травня 2016 року вона була запрошена на засідання лікарської комісії по вивченню скарг та заяв громадян на якість проведеного лікування у структурних підрозділах військового госпіталю. Розглядалася скарга громадянина ОСОБА_1 на неналежне надання йому медичної допомоги та на невірність поставленого йому діагнозу лікарями терапевтичного відділення під час амбулаторного та стаціонарного лікування. В ході засідання було заслухано скаржника, який звинуватив медичний персонал у непрофесійності. Поводив себе емоційно та імпульсивно, підтвердив що недотримувався госпітального режиму і що не виконував призначення лікаря амбулаторно. В пориві емоцій запевнив присутніх, що вживатиме заходів щодо кадрових змін у госпіталі. В своїх поясненнях позивач постійно наголошував на неправильний діагноз (а.с.121-123). Вказана особа була допитана як свідок у судовому засіданні 18 листопада 2016 року, була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмови від давання показань, та пояснила, що під час засідання лікарської комісії позивач громадський порядок не порушував, а лише вів себе емоційно, зухвало та на підвищених тонах. Не вбачає таку поведінку як тиск. Вона не була членом лікарської комісії, а просто присутня на її засідання. Не може надати пояснень шодо обставин стаціонарного лікування ОСОБА_1 (а.с.72);

2) начальника відділення анестезіології, реаніматології та інтенсивної терапії ОСОБА_4 , який описав хід засідання лікарської комісії 30 травня 2016 року. Під час засідання комісії ОСОБА_1 сказав про заміну лікарів терапевтичного відділення та про те, що він буде скаржитись до суду. Про стаціонарне лікування позивача нічого не відомо, тільки зі слів ОСОБА_2 (а.с.124);

3) начальника інфекційного відділення ОСОБА_5 , який також підтвердив факт висловлення ОСОБА_1 бажання замінити лікарів терапевтичного відділення (а.с.125). Вказана особа була допитана як свідок у судовому засіданні 18 листопада 2016 року, була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмови від давання показань, та надав аналогічні за змістом пояснення. На питання суду пояснив, що позивач громадський порядок під час засідання лікарської комісії не порушував, а лише вів себе емоційно та на підвищених тонах (а.с.73);

4) начальника терапевтичного відділення ОСОБА_2 , яка описала обставини лікування ОСОБА_1 . Також пояснила, що під час засідання лікарської комісії 30 травня 2016 року позивач заявив про низьку кваліфікацію лікарів, що він буде особисто проводити кадрові зміни у терапевтичному відділенні та буде позиватися до суду (а.с.126-128). Вказана особа була допитана як свідок у судовому засіданні 18 листопада 2016 року, була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмови від давання показань, та надала аналогічні за змістом пояснення. На питання суду пояснила, що позивач під час лікування грубив їй, покидав палату на деякий час, але потім повертався. Письмово керівництво не повідомляла, оскільки це було декілька разів. Ліки позивач приймай і випадків присутності в нетверезому стані не було. Особистою розправою не погрожував, тільки говорив що буде позиватися до суду (а.с.70);

5) заступника начальника госпіталю з медичної частини начальника частини Платова С.В., який пояснив, що під час проведення лікарської комісії було заслухано громадянина ОСОБА_1 , який постійно чинив тиск на членів комісії та в ультимативній формі повідомив про негативні наслідки (аж до звільнення) у разі прийняття негативного рішення стосовно нього. Як зазначено в письмових пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_1 категорично відмовився пройти ВЛК у м. Львів та погрожував судовими позовами (а.с.129). Вказана особа була допитана як свідок у судовому засіданні 18 листопада 2016 року, була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмови від давання показань, та надала аналогічні за змістом пояснення. На питання суду пояснив, що позивач під час засідання лікарської комісії громадський порядок не порушував, але вів себе емоційно та на підвищених тонах (а.с.71).

Крім того, під час судового засідання був допитаний свідок ОСОБА_7 , який на той час був в.о. начальника госпіталю. Свідок пояснив, що у госпіталі допускається відлучення за його межі на деякий час, але без порушення лікарняного режиму і не більше ніж на добу. Письмових доповідний з приводу відсутності ОСОБА_1 не надходило. Від нього лише надійшла усна скарга, що, на думку свідка, є правом пацієнта і ніякого тиску він не чинив.

Позивач під час судового розгляду, на пояснення заслуханих свідків, пояснив, що дійсно відлучався робити УЗІ в іншому медичному закладі і на роботу. Щодо скарги на діагноз зазначив, що пропала його медична карточка з лікування у 2014 році, де йому був встановлений інший діагноз, тому він хотів для себе розібратися в правильності встановленого лікарем ОСОБА_2 діагнозу.

Як слідує з рапорту члена комісії з проведення службового розслідування від 24 червня 2016 року, 23 червня 2016 року прокурор військової прокуратури Луцького гарнізону майор юстиції ОСОБА_1 відмовився надати пояснення щодо обставин, які підлягають з`ясуванню у ході службового розслідування (перевірки) щодо можливого порушення ним вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, які дискредитують його як працівника прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури (а.с.142).

У судовому засіданні позивач не підтвердив факт відмови надати пояснення 23 червня 2013 року, оскільки йому не надали жодних матеріалів службового розслідування, а він не знав з приводу чого йому надавати пояснення. Крім того, він наголосив члену комісії, що надасть пояснення пізніше, оскільки це був кінець робочого дня, а пояснення від нього вимагалися по кільком службовим розслідуванням одночасно.

За результатом службового розслідування був складений висновок від 07 липня 2016 року в якому запропоновано за допущені порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присяги прокурора притягнути до дисциплінарної відповідальності прокурора військової прокуратури Луцького гарнізону майора юстиції ОСОБА_1 у вигляді догани (а.с.148-152).

Наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 07 липня 2016 року №308к за допущені порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присяги прокурора, прокурору військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України майору юстиції ОСОБА_1 оголошено догану. Вказаний наказ був отриманий позивачем 08 липня 2016 року (а.с.14).

Пунктом 21.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, яка затверджена Наказом Генерального прокурора України від 6 березня 2012 року № 20, скарги на дії осіб, які проводили службове розслідування чи службову перевірку, подаються у місячний строк з дня встановлення заявником можливого порушення його прав, а на затверджені висновки розслідування чи перевірки у місячний строк з дня ознайомлення з їх змістом.

У строк встановлений цієї нормою, а саме 13 липня 2016 року позивач звернувся до військового прокурора Західного регіону України з рапортом-клопотанням, в якому просив забезпечити йому можливість заявити додаткові клопотання, відводи голові та членам комісії, що проводила службові розслідування (а.с.20-21).

За своїм змістом, на думку суду, вказаний рапорт можливо вважати скаргою в розумінні пункту 21.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України. Відповідь на своє звернення від 19 серпня 2016 року №10/5-593 вих.16 позивач отримав 05 вересня 2016 року (а.с.22-24).

Статтею 14 Дисциплінарного статуту прокуратури України встановлено, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності може бути оскаржено працівником Генеральному прокурору України в місячний строк з дня ознайомлення з наказом.

В подальшому, а саме 05 серпня 2016 року, тобто з дотриманням місячного строку з дня ознайомлення з наказом, ОСОБА_1 звернувся з листом на ім`я Генеральної прокуратури України, в якому повідомляв про неправомірну, на його думку, відмову у поновленні його прав згідно з рапортом від 13 липня 2016 року (а.с.25-30).

Звернення не було розглянуто по суті Генеральною прокуратурою України та листом від 16 серпня 2016 року №10/5/1-22734-16 направлено для розгляду до військового прокурора Західного регіону України (а.с.31). Відповідь на вказане звернення за підписом першого заступника військового прокурора Західного регіону України була надана листом від 08 вересня 2016 року №10/5-602 вих.16 та отримана позивачем 12 жовтня 2016 року (а.с.32-33).

До суду позивач звернувся 03 листопада 2016 року, тобто в місячний строк з дня отримання відповіді на своє звернення до Генеральної прокуратури України (а.с.2).

Частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

А у частині четвертій цієї ж статті визначено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на досудове оскарження дій працівників військової прокуратури Західного регіону України під час проведення службового розслідування, яке передбачено пунктом 21.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, а також правом на оскарження дисциплінарного стягнення, яке передбачено статтею 14 Дисциплінарного статуту прокуратури України, зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду у місячний строк обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги, тому суд дійшов висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли з приводу притягнення працівника прокуратури до дисциплінарної відповідальності, а тому врегульовані Дисциплінарним статутом прокуратури України (далі Дисциплінарний статут), Законом України «Про прокуратуру» (далі Закон), Кодексом професійної етики та поведінки працівників прокуратури (далі Кодекс), Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 06 березня 2012 року № 20 (далі Інструкція №20).

Розглядаючи правомірність спірного наказу, суд вважає за необхідним надати оцінку двом основним аспектам проведеного службового розслідування, а саме:

1) процесуальному аспекту, тобто дотримання відповідачем вимог Інструкції №20 під час проведення службового розслідування та інших вимог законодавства;

2) матеріальному аспекту, тобто наявності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку.

Стосовно дотримання військовою прокуратурою процесуальних вимог під час проведення службового розслідування, суд зазначає наступне.

Пунктом 11 Інструкції №20 визначено, що особа, яка проводить службове розслідування чи службову перевірку, має право отримувати від працівників прокуратури та інших осіб письмові пояснення, а в разі відмови надати пояснення скласти відповідний акт за підписами не менше 3-х осіб.

Всупереч вищенаведеній нормі законодавства, відповідачем не був складений акт про відмову ОСОБА_1 надати пояснення за підписами не менше 3-х осіб. Рапорт члена комісії з проведення службового розслідування від 24 червня 2016 року судом не приймається до уваги, оскільки він підписаний лише однією особою і складений не у день відмови (23 червня 2016 року), а на наступний день (24 червня 2016 року), без зазначення точного часу та обставин відмови (а.с.142). З огляду на вищевикладене суд вважає, що процесуальні гарантії позивача в частині надання можливості надати пояснення по суті службового розслідування порушені.

У цьому ж пункті 11 Інструкції №20 зазначено, що особа, яка проводить службове розслідування чи службову перевірку, має право з дотриманням установленого порядку вивчати матеріали щодо розгляду звернень, прокурорських та дослідчих перевірок, адміністративні, цивільні, кримінальні та оперативно-розшукові справи, інші документи, у разі необхідності знімати копії документів (за умови недопущення розголошення таємної інформації та інформації з обмеженим доступом) та долучати їх до матеріалів службового розслідування чи службової перевірки.

Статтею 39-1 Основ законодавства України про охорону здоров`я, пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.
А статтею 40 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначено, що медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Суд зазначає, що ні Дисциплінарний статут прокуратури України, ні Закон України «Про прокуратуру», ні Інструкція про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 06 березня 2012 року № 20, не містить положень, які дозволяють отримувати медичну інформацію стосовно працівників прокуратури під час проведення службового розслідування.

Отже, витребовуючи під час службового розслідування від командира військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) копії документів стосовно стаціонарного лікування ОСОБА_1 , член комісії з проведення службового розслідування порушив вимоги пункту 11 Інструкції №20 (в частині дотриманням установленого порядку витребування документів, що містять охоронювану законом таємницю) та вимоги статей 39-1, 40 Основ законодавства України про охорону здоров`я.

Пунктом 18 Інструкції №20 визначено, що до подання висновку службового розслідування чи службової перевірки на розгляд керівнику з його змістом за бажанням знайомиться працівник, стосовно якого вони проводилися. Про ознайомлення та наявність заперечень складається відповідна довідка, яка підписується учасниками ознайомлення. У разі відмови підписати довідку складається відповідний акт за підписами не менше трьох осіб.

Всупереч вищенаведеній нормі Інструкції, висновок службового розслідування до подання на розгляд керівнику, який призначив службове розслідування стосовно ОСОБА_1 не був наданий останньому для ознайомлення, що унеможливило надання ним своїм пояснень та заперечень. Як наслідок розглядаючи цей висновок без жодних пояснень та заперечень позивача, Військовий прокурор Західного регіону України без повного та об`єктивного встановлення всіх обставин службового розслідування не міг прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Крім того пунктом 12 Інструкції №20 на особу, яка проводить службове розслідування чи службову перевірку, покладений обов`язок ознайомити із затвердженим висновком розслідування чи перевірки особу, стосовно якої вона проводилася, якщо це не суперечить вимогам щодо недопущення розголошення таємної інформації та інформації з обмеженим доступом.

В порушення цієї норми Інструкції, затверджений висновок службового розслідування був наданий для ознайомлення не особою, яка його проводила, а т.в.о. військового прокурора Луцького гарнізону Набекало М.М.

Вищевказані процесуальні порушення в своїй сукупності, свідчать про упередженість, необ`єктивність та незаконність проведеної процедури службового розслідування, тому, як наслідок, накладене дисциплінарне стягнення у вигляді догани не може вважитися законним.

Одночасно, для повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин у справі, суд вважає за необхідним надати оцінку і матеріальному аспекту спірних правовідносин, тобто чи є в діяннях позивача ознаки дисциплінарного проступку.

Фактично, як свідчать матеріали справи, до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 був притягнутий за те, що скаржився на якість надання медичної допомоги, рівень компетенції лікарів, на неправильний діагноз у Луцькому військовому госпіталі, не дотримувався лікарняного режиму, а також за тиск, який виразився у заявах про намір звільнити лікарів та подати на них до суду.

Пунктами «д» та «ї» частини першої статті 6 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначено, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я, а також оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Таким чином, вільний (на власний розсуд) вибір методів лікування та прийому ліків, дотримання чи недотримання лікарняного режиму, а також оскарження неправомірних, на думку пацієнта, рішень, дій чи бездіяльності лікарів, в тому числі до суду, або з вимогою звільнити некомпетентного, на думку пацієнта, лікаря, є його законним правом і в даному випадку ОСОБА_1 не порушував вимоги Дисциплінарного статуту прокуратури України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури.

Єдиною можливою підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності могли б бути порушення норм статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, яка наголошує, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

Тобто, якби позивач використав свій статус військового прокурора для тиску на лікарів в особистих інтересах, то це б було достатньою підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Однак в даному випадку, ОСОБА_1 , хоча і був працівником військової прокуратури, не використав свій статус для тиску на лікарів, а керуючись правом, яке надано статтею 6 Основ законодавства України про охорону здоров`я, як звичайний громадянин оскаржував неправомірні, на його думку, дії та рішення лікарів, а також на власний розсуд обирав методи свого лікування.
На думку суду, погрози звернутися до суду на лікарів та звільнити їх не можуть розцінюватися як порушення норм статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, оскільки кожен має законне право звернутися до суду, якщо вважає свої права чи законні інтереси порушеними, а питання звільнення лікарів перебуває поза межами компетенції військового прокурора.

Крім того, свідками у судовому засіданні було підтверджено, що під час спілкування з лікарями ОСОБА_1 не порушував громадський порядок, не вживав нецензурних висловів, а лише вів себе емоційно та на підвищених тонах. За умови, що на час лікування позивач був не на службі, не у форменому одязі, така поведінка, на думку суду, є допустимою зважаючи на те, що ОСОБА_1 відстоював свою позицію щодо невірного, на його думку, діагнозу.

Інші доводи представника відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не беруться судом до уваги і не спростовують висновків суду.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, Військова прокуратура Західного регіону України, не довела суду обґрунтованість свого рішення - наказу від 07 липня 2016 року №308к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про проведення позачергової атестації ОСОБА_8 .

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в діях позивача під час перебування на лікуванні в Луцькому військовому госпіталі не вбачається ознак дисциплінарного проступку в розумінні Дисциплінарного статуту прокуратури України, а також порушень Закону України «Про прокуратуру», Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Основ законодавства України про охорону здоров`я, а тому його було неправомірно притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Зважаючи на встановлені судом процесуальні порушення, а також встановлену відсутність у діях ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

При цьому задовольняючи позовні вимоги суд враховує положення статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України та роз`яснення наведені у пункті 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» та задовольняє позов саме шляхом визнання протиправним та скасування наказу Військової прокуратури Західного регіону України від 07 липня 2016 року №308к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Дисциплінарного статуту прокуратури України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 06 березня 2012 року № 20, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про скасування наказу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Військової прокуратури Західного регіону України від 07 липня 2016 року №308к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст постанови виготовлений 28 листопада 2016 року.