Справа № 2а/0570/3533/2012
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козаченко А.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року справа №2а/0570/3533/2012

84301, Донецька область, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Геращенка І.В., суддів Міронової Г.М., Шишова О.О.

секретар Челахова О.О.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3, довіреність № 05/2016 від 10.02.2016 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2010 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі відповідач, орган внутрішніх справ) про поновлення на посаді та зобовязання вчинити певні дії. Просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, пов'язану з не присвоєнням позивачу чергового рангу та зобов'язання присвоїти позивачу 8-й ранг державного службовця з 9 квітня 2010 року; зобов'язати відповідача усунути порушення прав позивача та здійснити перерахунок та виплату позивачу не донарахованих з причини не присвоєння чергового 8-го рангу всіх виплачуваних сум; визнати протиправними дії відповідача, пов'язані з порушенням законодавства при звільненні позивача та зобов'язати відповідача скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2010 року №1328 о/с та внесеними частково змінами наказу Міністерства внутрішніх справ України №1328 о/с наказом Міністерства внутрішніх справ України №1505 о/с від 28 серпня 2010 року в частині, що стосується позивача, та поновити позивача на попередній посаді, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу (т.1, а.с. 3-8).

Позивач 3 лютого 2011 року уточнив позовні вимоги та просив суд розглядати позовну заяву з вимогами про поновлення позивача на посаді помічника міністра Міністерства Внутрішніх справ України, стягнення всіх належних позивачу сум, зобов'язання відповідача присвоїти позивачу 8 ранг державного службовця та залишення без розгляду решти позовних вимог, що викладені у позовній заяві (т.1, а.с.138).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2011 року позовну заяву ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії в частині вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не присвоєння позивачу чергового рангу; визнання протиправними дії відповідача щодо скасування позивачу щомісячної надбавки за високі досягнення в праці в розмірі 50% відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року №268, встановленої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 9 квітня 2008 року №664-о/с; зобов'язання скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 4 квітня 2010 року №596 о/с в частині, що стосується позивача, та здійснити перерахунок всіх виплачуваних йому після 1 квітня 2010 року сум з урахуванням зазначеної надбавки; зобов'язання нарахувати і виплатити у відповідності із положенням статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу з урахуванням надбавки в розмірі 50% та доплати за ранг; зобов'язання нарахувати і виплатити у відповідності із положенням статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних сум з 18 серпня 2010 року по день фактичного розрахунку з урахуванням надбавки в розмірі 50% та доплати за ранг; визнання протиправними дії щодо порушення законодавства при звільненні позивача; зобов'язання скасувати наказ Міністерства внутрішніх справи України від 26 липня 2010 року №1328 о/с та внесеними частково змінами наказу Міністерства внутрішніх справ України №1328 о/с наказом Міністерства внутрішніх справ України №1505 о/с від 20 серпня 2010 року в частині, що стосується позивача; визнання вимушеним прогулом періоду з дня звільнення до поновлення на посаді; зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до дня поновлення на роботі з урахуванням щомісячної надбавки в розмірі 50%, встановленої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 9 квітня 2008 року №664 о/с та доплати за ранг, залишено без розгляду у зв'язку з відкликанням позивачем частини позовних вимог (т.1, а.с.155-156).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у задоволені позову відмовлено повністю з підстав необґрунтованості позовних вимог (т.3, а.с.229-232).

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою на прийняте рішення та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі (т.4, а.с.5-10).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року залишено без змін з підстав правомірності рішення суду першої інстанції (т.4, а.с. 26-31).

Позивачем 31 серпня 2012 року до Вищого адміністративного суду України подана касаційна скарга, в якій заявник просив скасувати рішення першої та апеляційної інстанції з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4, а.с. 39-41).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. В обґрунтування підстав задоволення касаційної скарги, суд вищої інстанції виходив з того, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що відповідач в порушення вимог статті 492 Кодексу законів про працю України не запропонував позивачу іншу роботу при звільненні працівника за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т.4, а.с.85-88).

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та неодноразово доповнював та змінював її. (т.4 а. с. 180) Остаточно просив скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24.04.2012 року і прийняти по справі нове рішення, яким визнати дії відповідача, повязані з порушенням законодавства при його звільненні протиправними, зобовязати відповідача скасувати наказ МВС від 26.07.2010 року № 1328 о/с з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 о/с від 20.08.2010 року в частині що стосується позивача, визначити день його звільнення 10.09.2012 року з моменту прийняття його на державну службу до Секретаріату Уповноваженого ВР з прав людини, зобовязати відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 року по 10.09.2012 року. (т.5 а. с.33)

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечував, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін з підстав його правомірності та обґрунтованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги позивача, заслухавши пояснення сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, вважає за необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нову постанову.

Судом першої та апеляційної інстанціями встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи, що наказом Міністерства внутрішніх справи України № 664 о/с від 9 квітня 2008 року позивача призначено на посаду помічника Міністра служби регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ Апарату Міністра та присвоєно 9-й ранг державного службовця. Наказом Міністерства внутрішніх справи України №1107 о/с від 30 червня 2008 року позивача призначено на посаду помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра, що підтверджується копією трудової книжки, копією послужного списку та копією витягу з наказу (т.1 а.с.107-110, 113-123, т.2 а.с.11).

Наказом Міністерства внутрішніх справи України від 24 квітня 2008 року №197 затверджено Положення про управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра (т.1 а.с.73).

За приписами зазначеного Положення до посадових обов'язків позивача входило здійснення контролю за дотриманням прав людини в органах внутрішніх справ в Донецькій області, підпорядковувався позивач безпосередньо Міністрові внутрішніх справ України, керівникові апарату Міністра та начальнику Управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра (т.1 а.с.74-79).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1328 о/с від 26 липня 2010 року ОСОБА_2, державний службовець 9-го рангу, помічник Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра звільнений за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (за скороченням штату працівників) з 28 липня 2010 року (т.1 а.с.80).

Наказом Міністерства внутрішніх справи України №1505 о/с від 20 серпня 2010 року внесені зміни до наказу Міністерства внутрішніх справи України №1328 о/с від 26 липня 2010 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ, а саме змінено дату звільнення останнього «Уважати його звільненим з 18 серпня 2010 року» (т.1 а.с.105).

Проблемою даного спору є питання законності не присвоєння позивачу чергового рангу державного службовця та правомірність звільнення позивача з органів внутрішніх справ, що регулюється Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» та іншими нормативними документами.

За приписами пункту 12 частини першої статті 92 Конституції України державна служба, до якої відноситься і служба в органах внутрішніх справ, є єдиною за своїми основами. Законодавство України стосовно державної служби, визначаючи загальні засади діяльності та статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, спрямоване на підвищення ефективності державної служби, добір компетентних і відданих справі кадрів, що досягається у тому числі і окремими заходами, а саме - встановленням додаткових, крім передбачених законами, процедур відбору громадян на державну службу та вимог, які висуваються до них, шляхів просування по службі, умов оплати праці державних службовців, підвищений рівень їх відповідальності у разі порушення дисципліни тощо.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну службу» державні службовці мають право: користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України; брати участь у розгляді питань і прийнятті в межах своїх повноважень рішень; одержувати від державних органів, підприємств, установ і організацій, органів місцевого та регіонального самоврядування необхідну інформацію з питань, що належать до їх компетенції; на повагу особистої гідності, справедливе і шанобливе ставлення до себе з боку керівників, співробітників і громадян; вимагати затвердження керівником чітко визначеного обсягу службових повноважень за посадою службовця; на оплату праці залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоюється, якості, досвіду та стажу роботи; безперешкодно ознайомлюватись з матеріалами, що стосуються проходження ним державної служби, в необхідних випадках давати особисті пояснення; на просування по службі з урахуванням кваліфікації та здібностей, сумлінного виконання своїх службових обов'язків, участь у конкурсах на заміщення посад більш високої категорії; вимагати службового розслідування з метою зняття безпідставних, на думку службовця, звинувачень або підозри; на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці; на соціальний і правовий захист відповідно до його статусу; захищати свої законні права та інтереси у вищестоящих державних органах та у судовому порядку.

Конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції.

Стосовно вимог позивача про не присвоєння позивачу чергового 8-го рангу державного службовця за перебігом двох років успішного перебування на посаді колегія суддів зазначає наступне.

Частиною сьомою статті 26 Закону України «Про державну службу» визначено, що при прийнятті на державну службу службовцю присвоюється ранг у межах відповідної категорії посади.

Для присвоєння чергового рангу в межах відповідної категорії посади державний службовець повинен успішно відпрацювати на займаній посаді два роки. За виконання особливо відповідальних завдань державному службовцю може бути присвоєно черговий ранг достроково в межах відповідної категорії посад.

На виконання вказаних вимог Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 1996 року № 658 затверджено Положення про ранги державних службовців (далі за текстом - Положення № 658).

Пунктом 1 Положення № 658 передбачено, що ранги присвоюються державним службовцям в індивідуальному порядку відповідно до займаної посади, рівня професійної кваліфікації та результатів роботи.

Згідно з пунктом 4 Положення № 658 через два роки після присвоєння державному службовцю відповідного рангу керівник державного органу за поданням безпосереднього керівника розглядає питання щодо можливості присвоєння йому чергового рангу. Позитивне рішення приймаються за умови успішної роботи державного службовця. Черговий ранг не може бути присвоєний державному службовцю, до якого протягом останнього року застосовувалися дисциплінарні стягнення, а також у період проведення службового розслідування або перебування під слідством. Затримка у присвоєні чергового рангу до одного року може застосовуватися до державного службовця як захід дисциплінарного впливу.

Проте, в порушення вимог зазначених норм права, відповідачем не приймалось будь-яке рішення щодо можливості або неможливості присвоєння позивачу чергового рангу державного службовця.

Більш того з матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2010 року на ім'я Міністра Внутрішніх справ України виконуючим обов'язки керівника апарату Міністра, тобто безпосереднім керівником позивача, складено подання про присвоєння ОСОБА_2 чергового 8-го рангу державного службовця (т.1 а.с.106). Але в матеріалах справи відсутні докази прийняття будь-якого рішення за цим поданням.

При цьому, суд зазначає, що будь-які відомості стосовно існування оригіналу цього подання та підтвердження внесення його на розгляд Міністрові внутрішніх справ України - відсутні.

В матеріалах справи наявні листи Департаменту кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справи України від 2 жовтня 2010 року №6/1/2-М-1854, від 22 грудня 2010 року №6/1/2-6992 та від 25 лютого 2011 року №6/1/2-949, з яких вбачається, що подання про присвоєння позивачу чергового 8-го рангу державного службовця його безпосереднім керівником не направлялось (т.1 а.с.42, 177, 234).

Судом першої та апеляційної інстанціями встановлено та не оспорюється сторонами, що до позивача заходи дисциплінарного впливу у вигляді затримки присвоєння чергового рангу відповідачем не застосовувалося.

Таким чином, з наведеного вбачається, що органом внутрішніх справи України в порушення вимог пунктів 1, 4 Положення № 658 оцінка роботи позивача протягом усього часу перебування на посаді не здійснювалася.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність бездіяльності відповідача щодо не присвоєння позивачу чергового рангу. Колегія суддів дійшла висновку про бездіяльність відповідача щодо не вирішення питання стосовно присвоєння або не присвоєння позивачу чергового рангу, яка пов'язана з обмеженням цього права відповідачем, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивач у звязку із продовженням роботи на посаді державного службовця більш високого рангу не наполягав на задоволенні позову у зазначеній частині.

Щодо позовних вимог стосовно визнання неправомірними дій відповідача в частині звільнення позивача з посади та зобовязання скасувати наказ про його звільнення, колегія суддів вважає їх такими, які не підлягають задоволенню, оскільки належним способом захисту порушених прав є визнання незаконним та скасування наказу відповідача про звільнення з посади із поновленням на посаді, а самі дії з приводу звільнення ОСОБА_2 не тягнуть за собою правові наслідки.

З огляду на що, колегія суддів, керуючись частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог ОСОБА_2, що необхідно для повного захисту його прав, про захист яких він просить.

Таким чином, стосовно скасування наказів відповідача від 26 липня 2010 року №1328 о/с та від 20 серпня 2010 року №1505 о/с в частині звільнення позивача та поновлення його на посаді колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом першим частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За правилами частини другої статті 492 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази запропонування позивачу іншої роботи, докази відмови позивача від такої роботи та докази відсутності або наявності вакантних посад для запропонування на момент попередження позивача про звільнення у зв'язку із скороченням штатної чисельності відповідача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 травня 2015 року у справі №21-107а15 власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, Верховний Суд України в ухвалі від 4 серпня 2010 року дійшов висновку, що відповідно до вимог статті 492 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівника за пунктом першим статті 40 цього Кодексу роботодавець зобовязаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі.

Апелянт в скарзі наполягає на наявності інших не запропонованих позивачу вакантних посад, які він міг займати, що також підтверджується наявними матеріалами справи, а саме відповідним штатним розписом. (т.1 а.с.82-84, т.2. а.с.27-36, 104-42, т.3 а.с. 32-47)

Згідно підпункту 15 пункту 10 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 2006 року №1383, Міністр затверджує за поданням керівників урядових органів державного управління граничну чисельність їх працівників в межах граничної чисельності працівників Міністерства внутрішніх справ України, погоджує структуру, штатний розпис і кошторис зазначених органів.

18 березня 2010 року Міністром внутрішніх справ України прийнято наказ №79 «Про організаційно-штатні зміни в апараті Міністра», яким затверджено, зокрема, перелік змін у штатах Міністерства внутрішніх справ України, зміни в лімітах штатної чисельності Міністерства внутрішніх справ. Так, згідно із переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, у відділі моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ - посаду, яку обіймав позивач, скорочено (т.2 а.с.32-36).

При цьому, відповідно до листа Департаменту кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України від 19 грудня 2011 року №6/1/2-5998 (т.3 а.с.79-80) встановлено, що в апараті Міністра скорочено 54 посади, в тому числі 26 посад у відділі регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ.

Вищезазначеним наказом в апараті Міністра уведено 28 посад, в тому числі у регіональному відділі моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ - 5 посад, із яких тільки 2 - головні спеціалісти, а інші 3 - підлягали заміщенню особами начальницького складу, тобто атестованими працівниками до яких позивач не відноситься.

Службова діяльність працівників відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра передбачала виконання службових обов'язків в ГУМВС, УМВС України в областях, містах Києві та Севастополі, а введені 2 посади головних спеціалістів передбачали виконання службових обов'язків безпосередньо в апараті Міністра (м.Київ).

Відповідно до статті 25 Закону України «Про державну службу», з урахуванням роз'яснень Головного управління Державної служби України (т.3 а.с.81-81), посада помічника Міністра, яку обіймав позивач, відноситься до четвертої категорії посад державних службовців, а посада головного спеціаліста - до 5 категорії (нижчої) посад державних службовців.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази запропонування цих посад позивачу.

В матеріалах справи наявна лише належним чином засвідчена копія попередження позивача за його підписом про те, що його 7 квітня 2010 року офіційно попереджено про скорочення займаної ним посади у зв'язку з оголошенням наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18 березня 2010 року №79 «Про організаційно-штатні зміни в апараті Міністра», що не оспорюється сторонами та підтверджується наявними матеріалами справи (т.2 а.с.10).

Крім зазначеного, позивач згідно до копії посвідчення серії ААБ № 020610 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Відповідно до пункту 5 частин 1 та 2 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що також не враховано відповідачем при вирішенні питання при звільненні ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що під час звільнення позивача, відповідач діяв всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 про визначення дати звільнення 10.09.2012 року, з моменту прийняття його на державну службу до Секретаріату Уповноваженого ВР з прав людини задоволенню не підлягають, оскільки не були заявлені у позові та не розглядалися судом першої інстанції.

Що стосується зобовязання відповідача нарахувати та сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.08.2010 року по 10.09.2012 року, то зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України установлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що позивач не заявляє вимогу про стягнення суми коштів, суд вважає за необхідне вирішити питання про зобовязання Міністерства внутрішніх справ України виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 21-1288а15, яка підлягає обовязковому застосуванню відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України в якій викладено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, у звязку з чим постанова Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, оскільки оскаржувану постанову прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 163, 184, 185, 186, 195,196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 - задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобовязання вчинити певні дії - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20.08.2010 року в частині, що стосується ОСОБА_2.

Зобовязати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_2 на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року.

Зобовязати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обовязкових податків і зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 28 листопада 2016 року. Повний текст постанови буде складений та підписаний у нарадчій кімнаті 30 листопада 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Г.М. Міронова

ОСОБА_4