Справа № 313/120/16-а
Суддя: Кравцов С. О.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 313/120/16-а
Провадження № 2-а/313/3/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2016 року смт.Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі : головуючого судді Кравцова С.О., при секретарі судового засідання Василенко Л.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Волошиної Н.М., прокурора Цикіна М.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Веселівської РДА Запорізької області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням про призначення ( припинення ) допомоги сім'ям з дітьми від 20.04.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

01. 02. 2016 року до Веселівського районного суду Запорізької області від ОСОБА_3 надійшов зазначений адміністративний позов до Управління соціального захисту населення Веселівскої РДА Запорізької області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням про призначення ( припинення ) допомоги сім'ям з дітьми 20.04.2015 р. де представник позивача зазначає,що

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється матір'ю двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач ОСОБА_3 відповідно до рішення Управління соціального захисту населення Веселівської РДА Запорізької області отримувала на дітей відповідну державну соціальну допомогу. Але з 01 травня 2015 року виплати були призупинені.

18.06.2015 позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Веселівської райдержадміністрації (далі - УСЗН) з заявою про надання інформації щодо припинення виплат допомоги сім'ям на дітей .

09.07.2015 отримала лист від УСЗН в якому зазначено, що згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 15.04.2015 (далі - Акт) Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Веселівської РДА сім'я виїхала за межі України. Так, як орган соцзахисту не має можливості підтвердити факт забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини, і рішенням від 20.04.2015 року УСЗН була призупинена виплата допомоги при народжені дитини з 01.05.2015року На що позивач зазначає, що вищезазначена відповідь є недостовірною та необґрунтованою. В Акті зазначено наступне - центр соціальних служб 15.04.2015 здійснив перевірку цільового використання отриманих коштів родиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. На момент відвідування, зі слів ОСОБА_6, свекрухи ОСОБА_3, сім'я її сина поїхала в гості до дідуся за межі України. Під час відвідування з'ясовано, що санітарні умови проживання родини задовільні. В наявності: візок, ліжко, дитячий одяг, гігієнічні засоби та речі першої необхідності. Враховуючи зазначене центр дійшов висновку, що отримані кошти використані за призначенням.

01.07.2015 проводиться знову обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї.

13.07.2015 представником позивача подається скарга в районну прокуратуру. Скарга, згідно законодавства перенаправляється до Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА.

З відповіді 29 та 30.07.2015 від Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА зазначається, що родина має намір довгостроково перебувати за межами країни, що унеможливлює підтвердження факту забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини. Дії Департаменту по наданню такого висновку позивач вважає неправомірними.

15.09.2015 представником позивача ОСОБА_3 на дії Веселівського УСЗН подано скаргу до Міністерства соціальної політики України. Не отримавши відповідь у строки, передбачені законодавством, представник позивача 06.11.2015 звернулася в телефонному режимі на Урядову «гарячу» лінію. Тільки після цього 23.10 та 11.11.2015 було отримано відповіді від Міністерства соціальної політики України де посилаючись на ст 11 Закону України «Про державну допомогу сім"ям з дітьми» яким передбачено перелік підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини та трактуючи та посилаючись на поняття «інші обставини» вважають що виїзд заявника(отримувача допомоги)за межі України унеможливлює здійснення контролю за використанням коштів для задоволення потреб дитини, тобто була підтримана позиція обласного Департаменту.

З метою захисту прав дітей, як законних громадян України, 08.12.2015 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, представником позивача ОСОБА_3 подано скаргу на неправомірні дії Веселівського УСЗН.

19.01.2016 отримано відповідь в якому зазначено, що порушене в зверненні питання можливо вирішити лише в судовому порядку, звернувшись з відповідним адміністративним позовом до Веселівського УСЗН.

Позивач та його представник вважають, що дії УСЗН по призупиненню виплат при народженні дитини гр. ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують конституційне та міжнародне право, в першу чергу дитини, як громадянина України з наступних підстав:

У Декларації прав дитини 1959 р., одним з співавторів якої була Україна, підкреслено, що «дитина, внаслідок її фізичної та розумової незрілості потребує соціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження». На необхідності такої охорони наголошувалось і в Женевській декларації прав дитини 1924 р. В ній зазначено, що діти не можуть здійснювати свої права самостійно, а тому потрібна особлива увага з боку суспільства до цієї категорії населення. У зв'язку з цим ООН закликала батьків, чоловіків, жінок як окремих осіб, громадські організації, місцеві органи влади до того щоб, вони визначали і здійснювали ці особливі права законодавчими та іншими заходами. У ст. 24 Міжнародного пакта про громадські і політичні права 1966 р. підкреслено, що кожна дитина без будь-якої дискримінації за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, національного чи соціального походження, майнового стану або народження має право на такі заходи захисту, які є необхідними в її становищі як малолітньої, з боку її сім'ї, суспільства і держави.

У Конституції України наша держава проголошена демократичною, соціальною, правовою (ст.1), і визнано, що найвищою соціальною цінністю в ній є людина, її права та свободи, гарантування яких є головним обов'язком держави (ст.3). Права та свободи людини непорушні (ст.21), їх зміст і обсяги при ухваленні нових законів чи внесені зміни у чинні закони не можуть бути звуженими (ст.22).

Згідно ч.1,2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 23.03.1976 року ,кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і інших свобод є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї від 11.05.1994 кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів дістали свою конкретизацію у ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року N 1382-ІУ. Зокрема, у ст. 2 закріплюється гарантія на свободу пересування та вільний вибір місця проживання та у ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (ч. 1 ст. 1) Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Вважають що, рішення УСЗН не може вважатися таким, що відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки не надає громадянину можливість передбачити, які саме незаконні дії або обставини, чітко визначені Законом призвели б до припинення виплати, що надає державному органу необмежену дискрецію у вирішенні питання про припинення виплати допомоги дітям.

Згідно ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. А тому представник позивача зазначив, та просить учасників процесу не розголошувати жодної інформації та відомості, які міститься в довіреності, що додається до позову.

У відповідності до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ, організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Пенсії, інші соціальні виплати та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом(згідно ч.3 статті 46 Конституції України).

Згідно Преамбули Закону України „ Про державну допомогу сім'ям з дітьми " від 21.11.1992 року - цей Закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з врахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Ст. 64 Конституції України,зазначає,що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Посилаючись на вище наведені норми права,позивач та її представник , вважають, що призупинення виплат допомоги при народженні дитини з 01.05.2015 гр. ОСОБА_3 з підстав тимчасового виїзду родини за межі України - незаконним, необґрунтованим та таким, що порушують права громадянина України.

Представник вважає що, жодна особа, жоден орган влади не має права надавати висновок з приводу того, що гр. ОСОБА_3 отримавши відповідний правовий статус перебування за межами України, і що цей факт остаточно свідчить про те, що вона має намір довгостроково перебувати за межами країни постійного проживання. На її думку це є незаконним твердженням виходячи з вищевказаних норм законодавства та таким, що порушує права громадянина України.

Позивач в позові зазначає ,що діями відповідача їй та її родині завдано моральну шкоду. Це полягає у моральних стражданнях, відчутті суму, сорому, приниженні честі та гідності сім'ї, моральної якості. Зазначає що дану родину знають більшість. Трактує, що невже це такі безвідповідальні, безсоромні батьки, що виїхавши за межі країни з поважних причин, не в змозі забезпечити належний догляд, утримання та виховання власних малолітніх дітей. Можливо має місце у прийняті даного незаконного рішення національне походження сім'ї чи інше? Все, що завгодно, але не безвідповідальне твердження УСЗН у їх невпевненості в належному виконанні батьками своїх батьківських обов'язків! Діти через вік не мають змоги захистити та відновити належні їм права згідно Конституції України та міжнародних нормативно-правових актів, але на це мають право батьки. Таким протиправним рішенням, принижено моральні та соціальні якості родини! Це стало соромом для них серед рідних, друзів та знайомих Зазначають що. це відчуття сорому не оцінити та не пояснити.

Посилаючись на ч. 2 ст. 21 КАСУ, зазначає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Посилаючись на п.4 ст. 99 КАСУ, представник, зазначає, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 50 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» від 27.12.2001 № 1751, рішення органу, що призначає і виплачує державну допомогу сім'ям з дітьми, може бути оскаржено у порядку їх підлеглості у вище стоячі органи або у судовому порядку.

Про незаконні дії УСЗН позивачеві стало відомо від офіційного листа (копія в матеріалах справи від 09.07.2015). Дане рішення оскаржувалось у вищих інстанціях. Остаточну відповідь відправлено позивачу з м. Київ 15.01.2016. Після чого, вона одразу звернулась до суду.

З метою всебічного розгляду справи, просить суд витребувати у Відповідача: 1.Копію акту обстеження матеріально-побутових умов гр. ОСОБА_3 від 15.04.2015 та від 01.07.2015; 2.Копію рішення Управління соціального захисту населення Веселівської райдержадміністрації про призначення (припинення) допомоги сім'ям з дітьми від 20.04.2015; 3. Розрахунок виплат для сплати згідно законодавства окремо на кожну дитину гр. ОСОБА_3 з моменту їх припинення. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги позивача та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача та його представника в повному обсязі зазначивши ,щовимоги необгрунтовані з наступних підстав:

Позивачу ОСОБА_3 Управлінням соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації з 01.05.2012 по 31.05.2012 призначена одноразова допомога при народженні дитини в сумі 9110,00 грн, та з 01.06.2012 по 31.05.2014 щомісячна допомога при народженні дитини в сумі 759,17 грн., з 01.06.2014 по 06.05.2015 в сумі 130,00 грн. на доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4

З 01.03.2014 по 31.03.2014 призначена одноразова допомога при народженні дитини в сумі 10320,00 грн. та з 01.04.2014 по 31.03.2018 щомісячна допомога при народженні дитини в сумі 1075,00 грн. на доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5

З 01.05.2015 р. дана виплата призупинена з наступних підстав: зазначивши,що призначення допомоги сім'ям з дітьми відбувається на підставі Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811 -XII та Постанови КМУ від 27 грудня 2001 р. N 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми».

Відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу.

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно додаткової інформації, акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), який складено

15.04.2015р. № 406305, на момент відвідування родини, ОСОБА_3 вдома не було. Зі слів ОСОБА_6 (свекрухи ОСОБА_3), сім'я її сина поїхала в гості до дідуся за межі України. Згідно додаткової інформації, акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), який складено

01.07.2015р. № 406305, на момент відвідування родини, ОСОБА_3 вдома не було. Зі слів ОСОБА_6 (свекрухи ОСОБА_3), сім'я її сина тимчасово виїхала до батька в гості за межі України .

Посилаючись на статтю 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» де передбачено перелік підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, до них, зокрема, також належать: нецільове використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; виникнення інших обставин. Поняття «інші обставини» включає такий випадок припинення виплати допомоги при народженні дитини, як, наприклад, виїзд заявника (отримувача допомоги) за межі України, що унеможливлює здійснення контролю за використанням коштів для задоволення потреб дитини. Як стало відомо, ОСОБА_3 видано свідоцтво про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації НОМЕР_1 відр. УФМС Росії по Ярославській області (підтверджується довіреністю ОСОБА_3 від 19.05.2015 р. НОМЕР_2, видану в Російській Федерації - додається).

Вважає, що, отримання свідоцтва про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації свідчить про наміри довгострокового перебування родини ОСОБА_3 за межами кордонів України, що унеможливлює підтвердження факту забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Посилаючись на акти перевірки соціальними працівниками матеріально- побутових умов сім'ї, виявлено, що перебування родини ОСОБА_3 за межами України носить довготриваючий характер, що унеможливлює виконання вимог Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Згідно законодавства України, родина зобов'язана постійно проживати на території України для отримання допомоги при народження дитини.

Вважає, що дії Управління соціального захисту населення в даному випадку є законними.

Стосовно вимоги позивача на відшкодування моральної шкоди в розмірі 35000 грн. представник, зазначає що, позивач, пред'явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну їй моральну шкоду не надав жодних належних доказів в обґрунтування її наявності та розміру, зокрема.

Посилаючись на ст. 71 КАС України, зазначає, що кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач не вказує який саме критерій оцінки розміру моральної шкоди ним був обраний, від яких конкретних факторів залежить умовність встановлення розміру шкоди, наскільки дана умовність є великою та як від цього може бути зменшений чи збільшений розмір шкоди.

Представник відповідача вважає що позивач не надав належних доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації, а тому позивачу необхідно відмовити у задоволенні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, яку вона начебто понесла у розмірі 35 000 грн. а тому просить відмовити в задоволенні зазначеного позову.

Прокурор, який приймав участь в розгляді зазначеної справи позовні вимоги позивача та його представника підтримав частково, в задоволені позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди просить суд позивачу - відмовити.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази та матеріали справи суд прийшов до наступного:

Відповідно до ч 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень,дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено наступне: позивач ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянами України, що підтверджується завіреною ксерокопією паспорта ОСОБА_3; копією катрки платкина податків з Державного реєстру фізичних осіб; копіями свідоцтв про народження дітей, має постійне місце проживання та зареєстрована в АДРЕСА_1. Перебуває у шлюбі з ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_8 громадянином України та це підтверджується ще відповідями: Міністерства Закордонних справ України від 25.04. 2016 року № 71/ВГ 17-530-473; та Державною Міграційною Службою України за № 9.3/1535-16 від 10. 08. 2016 року де зазначено, що ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнята до громадянства України Указом Президента України від 10.10. 2014 року № 776/2014.

З питань оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання ОСОБА_3 в установлено порядку не зверталась.

Позивачем була надана на огляд відповідь на звернення позивачем та її чоловіком до Управління соціального захисту населення за місцем тимчасової реєстрації та перебування на території АДРЕСА_2 де зазначається, що останні до управління соціального захисту населення м. Ростова не зверталися, в отримувачах буль яких виплат на дітей не значаться. Підстава: база даних па 05.09.2016р.

Представником позивача в адміністративному позові було заявлено клопотання надати оригінал для огляду та завірену копію рішення Управління соціального захисту населення Веселівської райдержадміністрації про призначення (припинення) допомоги сім'ям з дітьми від 20.04.2015; та розрахунок виплат для сплати згідно законодавства окремо на кожну дитину гр. ОСОБА_3 з моменту їх припинення. Зазначене клопотання було підтримано судом. Представник відповідача суду надав лише завірену копію рішення про призначення допомоги сімям з дітьми від 20.04. 2015 року. Як зазначив представник відповідача, що саме це і є те Рішення про призначення та припинення виплати допомоги сім'ям з дітьми. При огляді та дослідженні зазначеного документу судом було встановлено,що відповідно до тексту, в Рішенні від 20.04. 2015 року значаться лише слова « Призначити відповідно до закону» але ніде немає резолюції та слів «призупинити виплату», тобто відповідачем не надано рішення, як окремого документу на яке посилається відповідач у своїх запереченнях, відповідях,представнику позивача,тобто виходить, що «рішення» віртуальне, неіснуюче. Відповідачем не надано письмових доказів про те, що позивача запрошували на розгляд комісії, коли вирішували питання про припинення виплат, та будь яких повідомлень про прийняття Управлінням такого рішення як призупинення виплат на дітей. На неодноразові усні, а після вже і письмові запити до Управління, представником позивача було отримано 09.07.2016 року відповідь в якій зазначено, що згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 15.04.2015 (далі - Акт) Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Веселівської РДА сім'я виїхала за межі України. Так, як орган соцзахисту не має можливості підтвердити факт забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини, і що рішенням від 20.04.2015 року УСЗН була призупинена виплата допомоги при народжені дитини з 01.05.2015року.

Як було встановлено,13.07.2015 представником позивача була подана скарга в районну прокуратуру. Скарга, згідно законодавства перенаправилась до Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА.

З відповіді 29 та 30.07.2015 від Департаменту соціального захисту населення Запорізької ОДА вказує, що родина має намір довгостроково перебувати за межами країни, що унеможливлює підтвердження факту забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

15.09.2015 представником позивача ОСОБА_3 на дії Веселівського УСЗН подано скаргу до Міністерства соціальної політики України. Не отримавши відповідь у строки, передбачені законодавством, представник позивача 06.11.2015 звернулася в телефонному режимі на Урядову «гарячу» лінію. Тільки після цього 23.10 та 11.11.2015 було отримано відповіді від Міністерства соціальної політики України де посилаючись на ст 11 Закону України «Про державну допомогу сім"ям з дітьми» яким передбачено перелік підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини та трактуючи та посилаючись на поняття «інші обставини» вважають що виїзд заявника(отримувача допомоги)за межі України унеможливлює здійснення контролю за використанням коштів для задоволення потреб дитини, тобто була підтримана позиція обласного Департаменту.

З метою захисту прав дітей, як законних громадян України, 08.12.2015 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, представником позивача ОСОБА_3 подано скаргу на неправомірні дії Веселівського УСЗН.

19.01.2016 отримано відповідь в якому зазначено, що порушене в зверненні питання можливо вирішити лише в судовому порядку, крім того зазначено, що рамках зазначеного провадження встановлено, що причиною порушення прав жінок з дітьми, які перебувають за межами України, на належні їм соціальні виплати, є недосконалість чинного законодавства. Зокрема йдеться про неврегульованість у Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 27.12. 2001 року №17511(Порядок) За результатами реагування Уповноваженого та спільної наради від 16.11. 2015 року з представниками Міністерства соціальної політики України та Міністерства закордонних справ України, Міністерством соціальної політики України було розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми»

Як суб'єкт права на конституційне подання - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини - звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України „Про державну допомогу сім'ям з дітьми44 від 21 листопада 1992 року № 2811-XII з наступними змінами (далі - Закон), згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється „у разі виникнення інших обставин. Конституційний Суд України, вирішуючи порушене в конституційному поданні питання, виходив з такого. Відповідно до прийнятого рішення від 08червня 2016 року справа №1-2/2016року зазначено, що згідно з Конституцією України Україна є демократичною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3); сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51).

Виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту; засади регулювання шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Відповідно до Закону України „Про охорону дитинства44 держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально- психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Сімейного кодексу України).

За частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (пункти 1, 2 статті 3); держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством; ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені (стаття 26).

Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, ним відповідно до Конституції України встановлено гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей (преамбула Закону).

За частиною першою статті 1 Закону громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

Конституційний Суд зазначив ,що допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

У частині дев'ятій статті 11 Закону наведено перелік підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, а саме: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасове влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільове використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; виникнення інших обставин. При цьому в Законі не встановлено критеріїв, за якими орган соціального захисту населення визначав би „інші обставини".

Конституційний Суд України зазначив, що перелік підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини в Законі закріплено з метою недопущення нецільового використання коштів Державного бюджету України, що виділяються на таку допомогу, та унеможливлення свавільного втручання органів державної влади у право особи на її отримання. Оскільки цей перелік не є вичерпним і право визначати додатковий перелік таких підстав не делеговано іншому органу державної влади, то це створює можливість свавільного втручання органів державної влади у право особи на отримання державної допомоги при народженні дитини.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів.

Аналізуючи зміст частини дев'ятої статті 11 Закону вказує на те, що законодавець передбачив таку підставу для припинення виплати допомоги при народженні дитини, як „виникнення інших обставин", не закріпивши критеріїв їх визначення. Таким чином, Законом встановлено дискрецію органів державної влади у вирішенні питання про припинення виплати вказаної допомоги, проте чітко не визначено її меж.

Конституційний Суд України визначив та вважає, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев'ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України.

Та дійшов висновку що, абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону, у якому передбачено припинення виплати допомоги при народженні дитини „у разі виникнення інших обставин", є таким, що суперечить частині першій статті 8 Конституції України.

Та визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України „Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється „у разі виникнення інших обставин".

Відповідно до ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»:

ч. 1 ст. 1 - громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

ч.2 ст. 1 - Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Постанова КМУ від 27.12.2001 №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» п. 2 гарантує, що державна допомога сім'ям з дітьми призначається і виплачується:

-Громадянам України;

-Іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особам, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту і мають право на державну допомогу на умовах, передбачених Законом України.

Дані норми законодавства України визначають, що саме іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території України, мають право на державну допомогу. Вимога про постійне проживання в Україні для отримання державної допомоги ні в якому законодавстві не ставиться перед громадянами України, а лише перед іноземцями.

Відповідно до інформації від 12.04.2016 № 01-15/158 наданої Службою у справах дітей Веселівської районної державної адміністрації, питання сім'ї громадянки ОСОБА_3 на комісії з питань захисту прав дитини при Веселівській райдержадміністрації не розглядалось. Це на думку суду підтверджує факт належного виконання батьківських обов'язків, забезпечення дітей всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання.

Відповідно до характеристики від 15.04.2016 №01-29/35 наданої Веселівським комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу № 3 «Казка», значиться: «ОСОБА_4, відвідувала дитсадок з березня 2014р. по січень 2015р. … Дтячий садок дівчинка відвідувала постійно, завжди була охайно вдягнута… Зі сторони батьків ставлення до дитини було добре, вони приймали активну участь у вихованні дитини. Систематично відвідували батьківські збори та цікавились життям групи.».

Виходячи з цього суд дійшов висновку, що батьки люблять своїх дітей, поважають їх, забезпечують всебічний розвиток дітей тощо. Роль дитини в цій сім'ї на першому місці. А найголовніше - не порушуються права дітей.

Ст .33 Конституції України, трактує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно п. 10 Постанови КМУ від 27.12.2001 №1751, допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Відповідно п.15 Постанови КМУ №1751, одному з батьків дитини (опікуну) допомога при народженні дитини призначається і виплачується органом соціального захисту населення за місцем їх реєстрації.

Відповідно до п. 37 та 42-1 даної Постанови,зазначається: - допомога на дітей одиноким матерям призначається органом соціального захисту населення за місцем їх проживання. Допомога може бути призначена за місцем фактичного проживання за умови подання довідки про неодержання зазначеної допомоги в органі соціального захисту населення за місцем реєстрації; - допомога при усиновленні дитини призначається і виплачується усиновлювачу органами соціального захисту населення за місцем його реєстрації.

Як вбачається з вище зазначених норм законодавства, є чіткі вимоги та визначення при отриманні відповідних виплат, а саме: місце реєстрації, місце прописки, місце проживання та фактичне місце проживання. Відповідач допускається неправильного тлумачення норм законодавства по відношенню до позивача, ставлячи вимогу для отримання виплат при народженні дитини, місце фактичного проживання. Коли законодавством чітко визначено в даному випадку - місце реєстраці.

П. 49 Постанови КМУ №1751, особи, яким виплачується державна допомога сім'ям з дітьми, зобов'язані повідомляти органи, що призначають і виплачують зазначену допомогу, про зміну всіх обставин, які впливають на виплату державної допомоги (зміни у складі сім'ї, перевищення середньомісячного сукупного доходу сім'ї тощо).

Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів дістали свою конкретизацію у ЗУ Україні" від 11.12.2003 року N 1382-ІУ. Зокрема, у ст. 2 закріплюється гарантія на свободу пересування та вільний вибір місця проживання та у ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (ст. 1) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папері та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших " прав не допускається.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9,де зазначається,що Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Також, п. 16 даної Постанови, суди мають суворо додержуватись передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАСУ, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, значиться: звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Відповідно до ст. 9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод, яка, як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Відповідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав тощо.

Абзац 2,3 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В абз. 3 п. 10 вищезазначеної Постанови говориться, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно п. 10? Постанови Пленуму ВСУ № 4, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Згідно п.п. 2,5 ст 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач з сім'єю тимчасово виїхала за межі України, з поважних причин..

06.07.2015 позивачу вперше стає відомо, що їй з травня 2015 року припинено дитячі виплати при народженні дитини, мотивуючи тим, що батьки дитини разом з дитиною виїхали за кордон, і орган соцзахисту населення в такому випадку не має можливості підтвердити факт забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Дане рішення відповідача приголомшило сім'ю, адже дана родина ніколи не мала поганих характеристик з боку громади, свої батьківські обов'язки виконують належним чином, на комісіях з захисту прав дитини не розглядалась тощо. Зазначене рішення відповідача, про призупинення виплат на дітей, дуже принизливе для батьків дитини, які ніколи не порушують права своїх дітей, належно виконують батьківські обов'язки.

Згідно ст. 26 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством.Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені.

Батьки, виконуючи свій обов'язок перед дітьми та на виконання вимог законодавства України та міжнародного права, щоб захистити порушені права дитини, 10.07.2015 звертаються до Веселівської районної прокуратури, зі скаргою на неправомірні та безпідставні дії відповідача, з проханням вжити заходів прокуроського реагування.

17.07.2015 прокуратура звернення позивача перенаправляє до Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації. Також було звернення на урядову гарячу лінію. В період очікування реагування з боку обласного департаменту, позивач дуже засмучувалась, переживала, що перебуває за межі України, та не має змоги захистити порушенні права власних дітей, які ще зовсім беззахисні та не захищенні державою, громадянами якої вони являються.

29 та 30.07.2015 від обласного УСЗН надійшли відповіді, які зазначають: « … Отримання «свидетельства о предоставлении временного убежища на территории Росийской Федерации» свідчить про намір довгострокового перебування родини ОСОБА_3 за межами кордонів України, що унеможливлює підтвердження факту забезпечення батьками належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини…».

Така відповідь викликала у позивача почуття неповаги з боку прцівників УСЗН до її родини, адже ніде в Законах України не прописано обмежень щодо виїзду за межі України та їх наслідки, якщо родина отримує дитячі виплати. Обласний департамент, робить поспішні висновки про намір позивача на довгострокове перебування за межами кордонів України.. Зазначені дії відповідача принизили почуття та поняття позивача щодо справедливості, поняття законності та захищеності державою, яка дала їй громадянство.

Позивач не володіє правовою основою і довгий час не знала як відновити свої порушені права та своїх дітей, намагалась з'ясувати порядок відновлення своїх прав. На це пішло багато часу, витрачались нерви, зусилля на що були постійні переживання.

15.09.2015 звернулась до Міністерства соціальної політики України. Довгий час не отримавши відповідь, звертається на Урядову «гарячу лінію» з приводу неотримання відповіді на звернення. З порушенням строків розгляду звернення та надання відповіді, від Мінсоцполітики надходить лист в якому дві відповіді, які аналогічні відповіді Запорізького обласного департаменту. Що знову ж таки доводить факт порушення та повної неповаги прав її та дітей як громадян України.

Позивачем втрачена надія на справедливість, 08.12.2015 позивач звертається до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зі скаргою на неправомірні дії відповідача та з проханням прийняти відповідні міри. У відповіді від 11.01.2016 отримує лист з роз'ясненнями, де їй рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Цей лист дає позивачеві надію, що все ж таки Закон діє, вона та її діти мають права які передбачені в нормативних актах, і ці права діють незалежно від національності, місця проживання тощо.

На виконання даного роз'яснення позивач звертається до суду, який являється гарантом справедливості та законності в Україні.

Суд зазначає, що лише позивачу відомі її душевні страждання та стрес отриманий через порушення її прав та дітей шляхом зупинення дитячих виплат не враховуючи норми Закону. Зруйновано її моральні поняття щодо справедливості. Цю психотравмуючу обставину неможливо виміряти у розмірах, не передати словами та неможливо пояснити. Сила і глибина моральних страждань зумовлена тією суб'єктивною значущістю для позивача настання негативних наслідків, які являються стрес-факторами, а також тією суб'єктивною ціною, якою позивач платить у вигляді «вичерпання ресурсів свого організму».

Страждання- це почуття, емоційний стан особи у вигляді негативних переживань, що виникають під впливом травмують її психіку, здоров'я подій, глибоко зачіпають його особистісні структури, настрій, самопочуття та інші цінності.

Емоційний профіль страждань вважається одним з найскладніших, оскільки власне страждання окремо, в чистому вигляді, спостерігається вкрай рідко. Зазвичай супроводжують страждання страх, психічна напруженість, посттравматичні стресові стани, гнів, імпульсивність, афект, почуття провини, сорому, інші негативні психічні, емоційні стани. Все це сприяє появі емоційної напруженості, стресу. Глибина страждань, як і стресу, багато в чому залежить не тільки від того, що сталося, але й не меншою мірою від ставлення до події, від індивідуально-психологічних особливостей людини, її установок, соціальних очікувань.

Моральність - це внутрішні духовні якості, якими керується людина; етичні норми, правила поведінки, прийняті в суспільстві. Поняття "моральний" вживається не тільки по відношенню до людини, дотримуватися вимоги моральності, але і як характеристика того чи іншого явища, відноситься "до свідомості, внутрішнього життя людини". З цієї точки зору моральні страждання людини безпосередньо пов'язані з його особистісними, глибинними структурами, що піддаються посягання, що викликає у нього відповідну емоційну реакцію у вигляді негативних переживань, так званих страждань.

Суд вважає,що є всі підстави вважати, що джерелом моральних страждань особистості, а саме позивачу є заподіяння моральної шкоди насамперед посяганням на його соціальний статус, гідність, особистісні переконання, його самооцінку, стан, місце в суспільстві, сформовану систему його міжособистісних зв'язків і відносин. Все це, безумовно, пов'язано з правами та основними свободами людини, гарантовані Конституцією України, тому посягання на його особисту недоторканність, свободу, світогляд, ціннісні орієнтації, тобто на все те, що дозволяє йому бути особистістю, можуть викликати моральні страждання, заподіяти людині моральну шкоду. Неправомірні дії відповідача знайшли своє відображення у свідомості позивача, викликали певну психічну реакцію. При цьому несприятливі зміни в охоронюваних законом благах визначились у свідомості позивача у формі переживань, змістом яких став страх, сором, приниження та інші несприятливі психологічні аспекти стану. Це призвело до часткового позбавлення позивача психічного благополуччя.

Стаття. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV, зазначає,що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Прикладом є Рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Півень проти України» та «Мельниченко проти України», «Ромашов проти України», було визначено, що моральна шкода може також полягати у глибокому почутті несправедливості, яке викликане тим, що протягом досить тривалого часу потерпілий не отримав захисту своїх прав, а надана моральна шкода не може бути виправлена шляхом лише констатації судом факту порушення.

Крім того невиплата державної допомоги дітям носить і матеріальний критерій страждань позивача та її дітей, що змусило батьків відшуковувати інші джерела матеріальних витрат для сім'ї та своїх дітей. Відповідно до наданих розрахунків позивачем, заборгованість складає 37651,16 гривень, що значною мірою вплинуло на сімейний бюджет та на розвиток та виховання дітей.

Судом з'ясовано, та знайшло своє підтвердження факт заподіяння позивачеві моральних страждань втрат немайнового характеру які були заподіянінеобґрунтованими підставами при прийнятті рішення відповідача, щодо припинення виплат на дітей, та незаконне застосування і тлумачення норм законодавства до даного випадку.

А тому суд вважає позовні вимоги позивача задовольнити, а щодо стягнення моральної шкоди- в сумі 30000 гривень.

На підставі викладеного, та керуючись статтями11,12,17, 57 151-153,160 КАС України ,статтями1,3,8,9,22,32,46,64 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-1V, Постановою ПВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 року №2811-12, Постановою КМУ №1751 від 27.12.2001 року,суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Веселівської РДА Запорізької області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням про призначення ( припинення ) допомоги сім'ям з дітьми від 20.04.2015 року - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Веселівської районної адміністрації Запорізької області щодо припинення дитячих виплат на двох дітей позивача: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 23.03.2014р.н.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Веселівської районної адміністрації Запорізької області відшкодувати громадянці ОСОБА_3 шкоду нанесену сім'ї припиненням виплати допомоги сім'ї з дітьми що стосується гр. ОСОБА_3 та двох її дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відновивши та сплативши дитячі кошти з часу їх припинення по фактичний день сплати в повному обсязі відповідно до Рішення « Про призначення допомоги сім'ям з дітьми від 20.04.2015 року».

Стягнути з Управління соціального захисту населення Веселівської районної адміністрації Запорізької області моральну шкоду в сумі 30000(тридцять тисяч )гривень на користь ОСОБА_3.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Веселівської районної адміністрації Запорізької області судовий збір у розмірі 1378 гривень на користь держави.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Веселівської районної адміністрації Запорізької області судовий збір у розмірі 1378 гривень на користь держави за відшкодування моральної шкоди .

Постанова може бути оскаржена через суд першої інстанції до адміністративного апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування частини третьої статті 160 КАС України в той же строк з дня отримання копії цієї постанови

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області С.О.Кравцов

21.10.2016