Справа № 212/5313/16-а (2-а/212/158/16)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
"24" листопада 2016 р. справа №212/5313/16-а (2-а/212/158/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді:Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року у справі №212/5313/16-а за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №1 батальону №3 Управління патрульної поліції м.Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції рядового поліції Чабанюка Віктора Олександровича про визнання дій незаконними, визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -
Позивач 07.09.2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до інспектора роти №1 батальону №3 Управління патрульної поліції м.Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції рядового поліції Чабанюка В.О., в якому просив:
- визнати незаконними дії відповідача щодо складання постанови серії ДР №138170 від 29.08.2016 у справі про адміністративне правопорушення та накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за порушення ст.126 ч.1 КУпАП;
- визнати постанову серії ДР №138170 від 29.08.2016 у справі про адміністративне правопорушення незаконною та скасувати її, а провадження по справі закрити.
Постановою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов`язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.
За нормами пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Зазначеною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 гривень.
Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 , оскаржив його до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, зазначені в постанові про адміністративне правопорушення, підтверджуються відеозаписом з нагрудної камери інспектора, зафіксованим на місці вчинення правопорушення, при складанні протоколу позивач не заперечував відсутність у нього страхового полісу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі по тексту - Правила), Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Підпунктом «г» пункту 2.1 Правил дорожнього руху України передбачено обов`язок водія мати при собі, зокрема поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Відповідно до п.п. «а» пункту 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
З аналізу зазначених норм можливо зробити висновку, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу відповідних посадових осіб пред`являти для перевірки страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а у випадку звільнення від такого обов`язкового страхування - відповідні підтверджуючі документи (посвідчення).
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта про те, що контроль за наявністю поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється Національною поліцією тільки при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод, оскільки такого застереження (або виключення) Правила дорожнього руху не містять.
Крім того, відповідно до пункту 21.2 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, крім іншого, відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.
Пунктом 21.3 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.
Як зазначалося вище, відповідно до п.п. «а» пункту 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що працівники поліції вправі здійснювати контроль за наявністю у водія поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів як при складенні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод, так і при зупинці транспортного засобу за наявності для того законних підстав.
Посилання апелянта на ту обставину, що він взагалі був зупинений інспектором без наявних на то підстав, колегія суддів до уваги не приймає з огляну на наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.35 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу.
Колегія суддів вважає, що інспектором правомірно був зупинений транспортний, яким керував позивач, оскільки зазначений транспортний засіб мав очевидні ознаки, що свідчили про його технічну несправність.
З тексту адміністративного позову та апеляційної скарги вбачається, що позивач не заперечує того факту, що у транспортного засобу Шкода Октавія Тур, номерний знак НОМЕР_1 , яким він керував на момент зупинки його відповідачем, не горіла ліва фара.
Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Факт відсутності поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») або відповідного підтверджуючого документа (посвідчення) про звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, позивачем а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції не спростовано.
Наявність в діях позивача зазначеного складу адміністративного правопорушення є єдиною та достатньою фактичною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.
У відповідності до ст.ст.222, 258, 283 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.126 КУпАП, розглядаються органами Національної поліції із винесенням за результатами такого розгляду постанов без попереднього складення протоколу про адміністративне правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Факт непред`явлення позивачем інспектору зазначеного полісу підтверджується дослідженими судом письмовими доказами та не заперечується позивачем, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час складання постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Беручи до уваги вищевикладені обставини та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про правомірність прийняття відповідачем постанови серії ДР №138170 від 29.08.2016 року у справі про адміністративне правопорушення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.
Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року у справі №212/5313/16-а залишити без задоволення.
Постанову Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року у справі №212/5313/16-а залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції постановлена в порядку письмового провадження, набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.
Головуючий суддя: І.В. Юрко
Суддя: М.М.Гімон
Суддя: С.Ю. Чумак