Справа № 810/2898/16
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року 810/2898/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Південтехгаз" до Головного управління Держпраці в Одеській області про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство "Південтехгаз" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Одеській області та, з урахуванням зміни позовних вимог, просить суд скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06.09.2016 №64 та зобов'язати виключити з Акту перевірки №15-21-023/0554 порушення ч. 5 ст. 95 КЗпП України, ч. 4 ст. 97 КЗпП України та ст. 33 Закону України "Про оплату праці" щодо не нарахування індексації заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова про накладення штрафу, згідно з якою на позивача накладено штраф за порушення вимог ст. 33 Закону України "Про оплату праці" та ч. 5 ст. 95 КЗпП України, є незаконною, оскільки сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, не нараховується. При цьому позивач зауважив, що підприємство збільшувало тарифний оклад своїм працівникам із кожним підняттям мінімальної заробітної плати, що звільняє від обов'язку нараховувати та сплачувати індексацію заробітної плати найманих працівників. Також позивач зазначив, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. А враховуючи те, що в період з травня по липень 2016 року індекс споживчих цін не перевищував поріг індексації, то підприємством правомірно не проводилась індексація заробітної плати найманих працівників.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем в порушення вимог ст. 33 Закону України "Про оплату праці", ч. 5 ст. 95 КЗпП України не нараховується індексація заробітної плати з травня 2016 року, а тому накладення на позивача штрафу на підставі оскаржуваної постанови є правомірним. З приводу позовних вимог про виключення з акту перевірки вказаних порушень, то відповідач зазначив, що висновки акту перевірки не можуть бути предметом спору, оскільки вони не зумовлюють виникнення будь-яких прав та обов'язків у позивача.

У судове засідання, призначене на 09.11.2016, з'явився представник позивача та до початку розгляду справи звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника до судових засідань не забезпечував, із клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений про розгляд справи не пізніш як за три дні до судового засідання, як визначено ч. 3 ст. 35 КАС України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та суд вважає, що у відповідача було достатньо часу для підготовки та надання до суду доказів по справі.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відтак, неможливість прибуття у судове засідання представника відповідача не є підставою для відкладення розгляду справи.

Частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 16.08.2016 по 22.08.2016 головним державним інспектором Відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці в Одеській області Добровольською Л.В. на підставі наказу від 18.07.2016 №873 та направлення на перевірку від 22.07.2016 №15/01-29-1823 проведено перевірку Публічного акціонерного товариства "Південтехгаз" з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами проведеної перевірки складено Акт від 22.08.2016 №15-21-023/0554, згідно висновків якого, зокрема, встановлено порушення позивачем наступних вимог законодавства про працю, а саме:

- ст. 33 Закону України "Про оплату праці" та ч. 5 ст. 95 КЗпП України, що виявилось у не проведенні індексації заробітної плати з травня місяця 2016 року;

- ч. 4 ст. 97 КЗпП України, що виявилось у не нарахуванні індексації заробітної плати працівникам відповідно до наказу від 15.06.2016 №09/01-01.

На підставі висновків Акту перевірки начальником Головного управління Держпраці в Одеській області Дзюбою А.М. 06.09.2016 прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №64, згідно з якою на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено на ПАТ "Південтехгаз" штраф у розмірі 1 050 000,00 грн.

Проте, не погоджуючись із висновками акту перевірки та постановою про накладення штрафу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №386/2011 (далі - Положення №386) Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України. Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 вказаного Положення визначено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедура проведення відповідачем перевірок встановлено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 №390 (далі - Порядок №390).

Відповідно до пункту 7 Порядку №390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Як було встановлено судом, Актом перевірки від 22.08.2016 №15-21-023/0554 було встановлено, що позивачем в порушення вимог ч. 5 ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України "Про оплату праці" не нараховувалась індексація заробітної плати в травні 2016 року 70 працівникам, в червні 2016 року 71 працівникам та в липні 2016 року 68 працівникам.

Згідно вимог статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

При цьому, згідно ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про оплату праці" визначено, що до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Отже, враховуючи те, що індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою (рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013), передбаченою статтею 33 Закону України "Про оплату праці" та Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", то вона входить до структури заробітної плати, що також підтверджується підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, відповідно до якого суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначені підстави для проведення індексації.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно ст. 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, з метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Відповідно до абз. 1 - 5 п. 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Таким чином, фіксована сума індексації виплачується до наступного підвищення тарифної ставки (окладу), при якому сума збільшення заробітної плати перевищить фіксовану суму індексації.

Так, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено, що у 2016 році мінімальна заробітна плата з 1 січня становить 1378 гривень, з 1 травня становить 1450 гривень, з 1 грудня становить 1600 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 10.05.2016 №7/01-01 "Про мінімальну заробітну плату" відповідно до ст. 7, ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 №928-VІІІ ПАТ "Південтехгаз" з 01 травня 2016 року переглянуло заробітну плату працівникам та встановила її у розмірі 1450,00 грн.

Таким чином, з 01 травня 2016 року на підприємстві позивача було підвищено заробітну плату, яка встановлювалась на рівні мінімальної заробітної плати у відповідності до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік".

Отже, враховуючи те, що позивачем було здійснено підвищення заробітної плати своїм працівникам з 01 травня 2016 року, то у нього не виникало обов'язку у травні 2016 року нараховувати індексацію на заробітну плату працівників.

Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та абзацом другим пункту 1-1 Порядку №1078 передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з інформацією Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) у травні 2016 року становив 100,1 %, у червні 2016 року - 99,8 %, у липні 2016 року - 99,9 %.

Отже, враховуючи те, що індекс споживчих цін (індекс інфляції) в період з травня по липень 2016 року не перевищував поріг індексації, встановлений ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та абз. 2 п. 1-1 Порядку №1078, то у позивача не виникало обов'язку проводити у вказаний період індексацію заробітної плати своїм працівникам.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06.09.2016 №64 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача виключити з Акту перевірки №15-21-023/0554 порушення ч. 5 ст. 95 КЗпП України, ч. 4 ст. 97 КЗпП України та ст. 33 Закону України "Про оплату праці" щодо не нарахування індексації заробітної плати, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Тобто, звернення особи з відповідними позовними вимогами повинно бути направлено на відновлення порушеного права.

Проте, позивач не зазначає, яким чином висновки Акту перевірки порушують його права.

Крім того, сам по собі акт перевірки, який є носієм доказової інформації про виявлені порушення під час проведення перевірки, не може бути предметом оскарження, а правові наслідки для позивача можуть створювати лише відповідні рішення, прийняті на підставі вказаного акту перевірки.

Отже, дії по складанню акта, висновки, викладені в акті перевірки, не є предметом оскарження в адміністративному суді, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже само по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов'язки.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, як встановлено в ході розгляду справи, відповідачем не виконано обов'язку щодо доказування правомірності свого рішення, та не доведено суду належними і допустимими доказами правомірність прийняття спірної постанови про накладення штрафу.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач вимог про відшкодування судових витрат не заявляв, судові витрати стягненню на його користь не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 69-71, 97, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці в Одеській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 06 вересня 2016 року № 64.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.