Справа № 826/12960/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2016 року № 826/12960/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

№2975-1305

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 08.06.2016 року №2975-1305 на суму 54917 грн. 32 коп.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що податковим органом неправомірно та безпідставно визначено податкове зобов'язання з земельного податку, оскільки вона є платником єдиного податку, використовує земельну ділянку для здійснення підприємницької діяльності, що звільняє її від сплати земельного податку.

Представник Відповідача в письмових запереченнях зазначив, що Позивачка зобов'язана сплатити земельний податок, оскільки фізична особа-власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Враховуючи клопотання представників сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини 4 статті 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Позивач (реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1) зареєстрована як фізична особа - підприємець 18.12.2006 року, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Перебуває платником єдиного податку за видом господарської діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державною фіскальної служби у м. Києві прийнято податкове повідомлення - рішення від 08 червня 2016 року №2975-1305 на суму 54917 грн. 32 коп. з земельного податку.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем відносно Позивачки винесено податкове повідомлення-рішення від 08.06.3026 року №2975-1305, яким нараховано до сплати зобов'язання з земельного податку за 2016 рік в розмірі 54917,32 грн.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання земель в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

В пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із положеннями пп. 14.1.72 ст. 14 Податкового кодексу України, земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Землекористувачами в розумінні пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Статтею 270 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом плати за землю є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України), а орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». (ст.126 Земельного кодексу України)

Згідно з ч. 4 ст.28-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний кадастровий реєстратор, який здійснив державну реєстрацію земельної ділянки, після прийняття рішення про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність за заявою особи, яка має право на подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такої земельної ділянки, в день надходження такої заяви подає до органу державної реєстрації прав відповідну заяву в електронній формі, наявні оригінали електронних документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, або наявні електронні копії оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, виготовлені шляхом сканування таких документів у паперовій формі. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої державним кадастровим реєстратором, орган державної реєстрації прав надсилає державному кадастровому реєстратору документи, оформлені за результатом розгляду такої заяви, та у випадку, встановленому статтею 18 цього Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно для їх видачі заявнику.

Отже, право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, Позивач на праві приватної власності належить нежилі приміщення з №1 по №16 (групи приміщень №1), розташованого за адресою: м. Київ, Спортивна площа №3 (літера В), загальною площею 315,40 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01.08.2005 року №1115-В.

Судом встановлено та зазначалось вище, що Позивача провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності з 01.01.2012 року, є платником податку єдиного податку третьої групи. Основним видом діяльності Позивачки є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу встановлено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Відповідно до п.п.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, звільнення платника єдиного податку від нарахування, сплати та подання звітності із земельного податку відбувається за умови використання земельної ділянки для провадження господарської діяльності

Господарською діяльністю в розумінні п. 14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У судовому засіданні встановлено, що приміщення за вказаною адресою використовується Позивачкою саме в якості фізичної особи - підприємця для провадження підприємницької діяльності, що підтверджується копіями наявним в матеріалах справи договором оренди від 05.01.2015 року та актом прийому-передачі об'єкту оренди за договором від 05.01.2015 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Позивачка є платником єдиного податку і використовує приміщення за адресою м. Київ, Спортивна площа, 3, для провадження підприємницької діяльності, нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати земельного податку за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цим приміщенням, є протиправним та суперечить вимогам пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Посилання Відповідача на норми ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України щодо виникнення права користування земельною ділянкою з моменту державної реєстрації цього права є не доречним, оскільки в такому випадку до належного оформлення цього права земельний податок не підлягає нарахуванню за будь-яких обставин.

Відповідач в запереченнях на позовну заяву на правову позицію Верховного Суду України, викладеного в постанові 02.12.2015р., відповідно до яких обов'язок зі сплати земельного податку виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно та з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку оплати земельного податку.

У відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд звертає увагу, що відповідні посилання Відповідача на вказану правову позицію при вирішені даної справи не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту судових рішень Верховного Суду України від 07.07.2015р., 26.11.2015р., 02.12.2015р. вони стосуються виключно фізичних осіб, які є власниками нежилих приміщень у багатоквартирному будинку та мають сплачувати податок за площі під такими будинками, а не цілісного майнового комплексу в цілому чи його частин, як у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 10.04.1992 р. № 2269-XII "Про оренду державного та комунального майна" цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

Отже, виходячи з законодавчого визначення цілісного майнового комплексу, Суд вважає, що при його використанні в господарській діяльності задіюються усі його складові частини, в тому числі і земельна ділянка на якій розташовані його елементи, а відтак у спірних правовідносинах на Позивача має поширюватися дія п. 297.1 статті 297 ПК України.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015року встановлено: "...обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого"; "платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для цього платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права".

Так, у справі, яку розглядав ВСУ, платник податків отримав у встановленому порядку право користування земельною ділянкою, на якій розташоване його приміщення, що підтверджувалось витягом з технічної документації, черговим кадастровим планом-реєстром земельних ділянок та витягом з бази даних міського земельного кадастру.

Проте, Суд звертає увагу, що СПД ОСОБА_1 у встановленому законодавством порядку не було оформлено право власності чи користування земельною ділянкою, в тому числі в результаті переходу до неї такого права власності чи користування, а тому вказана правова позиція ВСУ не може бути застосована до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення податкового органу від 08.06.2016 року №2975-1305 є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 08.06.2016 року №2975-1305 на суму 54917 грн. 32 коп.

4. Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук