Справа № 810/2374/16
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2016 року 810/2374/16
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Виноградової О.І., суддів: Дудін С.О., Василенко Г.Ю.,

при секретарі судового засідання Мкртчян Н.Ц.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Гончаренко О.А.,

представника відповідача 1 - Ліщенко С.М.

третьої особи - Тюльпаров О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: військова частина - польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України про припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби,

в с т а н о в и л а:
28 липня 2016 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), третя особа: військова частина - польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України про (з урахуванням додаткової позовної заяви):

- визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного 5 січня 2016 р.;

- зобов`яння відповідача припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладений 5 січня 2016 р. між позивачем та відповідачем в особі т.в.о. командира третьої особи ОСОБА_2 та звільнити позивача з військової служби на підставі п. "з" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) (а.с. 41).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 січня 2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Проте, відповідачем не було виконано умови контракту щодо належного матеріального забезпечення та виплату підйомної допомоги, оздоровчих, виплат за участь у АТО. Зазначив, що названі порушення є підставою для розірвання контракту про проходження військової служби (а.с. 36-41).

Відповідач позов не визнав, у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідачем було дотримано вимог щодо матеріального забезпечення позивача. Зазначив, що на даний момент відсутні підстави для звільнення позивача зі служби, оскільки відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 р. № 303/2014 в Україні настав особливий період, у який звільнення з військової служби забороняється.

Третя особа у задоволенні позову також просила суд відмовити, подала письмові заперечення, в яких зазначила, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Враховуючи, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, тому підстави для розірвання контракту відсутні (а.с. 144-146).

Суд у судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

5 січня 2016 р. між позивачем та відповідачем в особі т.в.о. командира третьої особи ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України на посадах рядового складу (далі - контракт) (а.с. 5-6).

24 травня 2016 р. позивач подав до командира третьої особи рапорт про розірвання названого контракту у зв`язку з невиконанням відповідачем належного матеріального забезпечення під час проходження військової служби (а.с. 7).

2 червня 2016 р. третьою особою було відмовлено позивачу у розірванні контракту листом № 1349/1 (а.с. 8).

У зв`язку з тим, що позивач вважає такі дії протиправними, ним було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Законом № 2232-ХІІ, Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 р. № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ), Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 7 листопада 2001 р. № 1053/2001 (далі - Положення № 1053), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. № 1153/2008 (далі - Положення № 1153).

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

І. Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту, судом встановлено таке.
Як вже зазначалося, 5 січня 2016 р. між позивачем та відповідачем в особі т.в.о. командира третьої особи ОСОБА_2 укладено контракт (а.с. 5-6).

Згідно з п. 1 названого контракту позивач, зокрема, добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби (а.с. 5).

Відповідно до вимог п. 2 контракту відповідач зобов`язується, зокрема, забезпечити належні умови для проходження військової служби позивачем (а.с. 5).

Як убачається з п. 3 контракту, він укладений до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 6).

24 травня 2016 р. позивач подав до командира третьої особи рапорт про розірвання названого контракту у зв`язку з невиконанням відповідачем належного матеріального забезпечення під час проходження військової служби (а.с. 7).

2 червня 2016 р. третьою особою було відмовлено позивачу у розірванні контракту листом № 1349/1 з посиланням на відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням (а.с. 8).

При вирішенні справи судом враховано таке.

Позивач у позовній заяві посилається на систематичне невиконання відповідачем умов контракту щодо належного матеріального забезпечення як на підставу для його розірвання, передбачену п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Проте, ч. 6 названого Закону передбачає загальні випадки припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби.

Як вже зазначалося, Указом Президента України від 17 березня 2014 р. № 303/2014, який набрав чинності 18 березня 2014 р., в Україні оголошено часткову мобілізацію.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:
1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

Наведене свідчить, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані з особливим станом та з мобілізацією як його складовою частиною.

Крім того, згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Види військової служби визначені частиною четвертою цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Саме такого виду військову службу проходив позивач.

Однією з особливостей служби за контрактом є його строковість, однак це не означає, що контракт не може бути припинено достроково.

Так, порядок звільнення з військової служби визначено вимогами ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 26 названого Закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Як убачається з п. з ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, серед іншого, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).

Розділом XIV Положення № 1153 встановлені особливості проходження військової служби та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період.

Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону № 3543-ХІІ, за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.

Особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають (п.п. 2 п. 252 Положення № 1153).

Указом Президента України від 17 березня 2014 р. № 303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 р. № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію.

Цей Указ набрав чинності 18 березня 2014 р., а відповідно до п. 3 названого Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання Указом чинності.

Згідно з вимогами ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено підстави звільнення військовослужбовців у разі настання особливого періоду з військової служби.

Як убачається з ч. 9 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу, а демобілізація - це комплекс заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Як убачається з ч. 4 ст. 3 Закону № 3543-ХІІ, зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 р. в адміністративній справі № 21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 р. у справі № 800/582/14.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що станом на 2 червня 2016 р. у відповідача були відсутні підстави для розірвання контракту з позивачем на підставі його рапорту від 24 травня 2016 р. ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Водночас, судом не може бути взято до уваги посилання позивача на лист Військової прокуратури Південного гарнізону від 22 червня 2016 р. № 05/1-21-11, яким було дано відповідь ОСОБА_3 на колективне звернення щодо неналежного матеріального та інших видів забезпечення військовослужбовців комендантської роти третьої особи.

Дійсно, у даному листі зазначалося, що перевіркою встановлено факти неналежного проживання військовослужбовців упродовж тривалого часу у непристосованих приміщеннях третьої особи в м. Очаків, незабезпечення в них відповідного санітарно-епідеміологічного стану, неналежного речового забезпечення (а.с. 201).

Проте, враховуючи, що даний лист датується 22 червня 2016 р. (тобто, через 20 днів після відмови позивачу у розірванні контракту), він не міг бути підставою для дострокового розірвання контракту з позивачем.

Крім того, судом не може бути взято до уваги посилання позивача на те, що контракт про проходження служби на посадах осіб рядового складу з ним було укладено протиправно, оскільки позивач має військове звання молодшого лейтенанта.

Дійсно, 4 червня 2008 р. позивачу було присвоєно звання молодшого лейтенанта, що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_2 (а.с. 210).

Проте, при підписанні контракту 5 січня 2016 р. позивачем не було пред`явлено названий військовий квиток, натомість, контракт був підписаний з ним як з громадянином України на підставі паспорту громадянина України НОМЕР_3 , виданого 29 листопада 2005 р. Печерським РУ ГУ МВС України у м. Києві (а.с. 5).

Названий військовий квиток позивач до відповідача при підписанні контракту не подавав.

Наведене свідчить, що під час укладення контракту відповідач не був обізнаний про наявність у позивача військового звання молодшого лейтенанта.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було правомірно відмовлено позивачу у припиненні (розірванні) контракту.

Крім того, судом було встановлено, що:

- 27 травня 2016 р. позивачу було донараховано підйомну допомогу, що підтверджується роздавальною відомістю від 26 травня 2016 р. № 106 (а.с. 148-149);

- грошове забезпечення виплачувалося позивачу у встановленому порядку, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення та копіями роздавальних та банківських відомостей (а.с. 162-194);

- позивач був забезпечений належним речовим майном, що підтверджується довідкою від 3 жовтня 2016 р. та копіями відомостей (а.с. 152-154).

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що позивач з рапортом про поставлення на облік для поліпшення житлових умов до відповідача та третьої особи не звертався.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

ІІ. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача припинити (розірвати) контракт та звільнити позивача з військової служби на підставі п. "з" ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, судом встановлено таке.
Позовні вимоги в цій частині є похідними від позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту.

Враховуючи, що суд вважає основні позовні вимоги (про визнання протиправними дій відповідача в особі третьої особи щодо відмови позивачу у припиненні (розірванні) контракту) необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, суд дійшов висновку, що похідні позовні вимоги також є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, чого не було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що і було зроблено відповідачем.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:
у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Виноградова О.І.

Судді: Дудін С.О.

Василенко Г.Ю.

Дата виговлення і підписання повного тексту постанови 21 листопада 2016 р.