Справа № 813/2850/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2016 року №813/2850/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача Керода Р.П.,

представника відповідача Середяка Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Інженерно-виробничого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ременерго» до Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.07.2016 року №, №, №, -

В С Т А Н О В И В :

23 серпня 2016 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Інженерно-виробничого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ременерго» (надалі - ІВП ТзОВ «Ременерго») до Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (надалі - Личаківська ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 05.07.2016 року №, №, № (з урахуванням уточнення позовних вимог від 11.11.2016 року).

Свої позовні вимоги в даній справі ІВП ТзОВ «Ременерго» обґрунтовує тим, що оспорювані ним податкові повідомлення-рішення не відповідають фактичним обставинам справи, були прийняті контролюючим органом із порушенням норм матеріального права й суперечать чинному законодавству України.

Так, позивач зазначає, що відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку ІВП ТзОВ «Ременерго», у результаті якої податковим органом було встановлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» нібито фактично не здійснювалися та документувалися виключно з метою отримання податкових вигод.

Підставою для такого висновку контролюючого органу була інформація щодо неможливості фактичного надання задокументованих послуг в силу відсутності в контрагента позивача необхідних на те виробничих і трудових ресурсів, а також фактом отримання таким контрагентом подібних послуг по ланцюгу постачання від ТОВ «Премєрторгсервіс», ТОВ «Зовтрейд». Також контролюючий орган послався на недостатню деталізацію в окремих первинних документах, складених позивачем і контрагентом, щодо складу виконаних робіт і наданих послуг. Окрім того, відповідач посилається на відсутність товарно-транспортних накладних при наданні послуг із транспортування обладнання. При цьому, наведене в сукупності, на думку податкового органу, вказує на нереальність операцій між ІВП ТзОВ «Ременерго» та ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія».

Однак, позивач стверджує, що такі висновки податкового органу є хибними, оскільки його операції з указаним контрагентом носили реальний характер, що підтверджується належними та допустимими доказами - укладеними договорами, актами виконаних робіт, актами наданих послуг тощо. При цьому, позивач підкреслює, що всі первинні документи, які складалися при документуванні господарських операцій, відповідають вимогам чинного законодавства та є достатньою законною підставою для відображення в бухгалтерському і податковому обліку відповідних операцій.

Також позивач акцентує увагу на тому, що всі операції, які ставляться під сумнів податковим органом, здійснювалися ним із метою реалізації власної господарської компетенції та були необхідні для провадження його діяльності як суб'єкта господарювання. Зокрема, позивач залучався третіми особами до виконання робіт на об'єктах енергетики, і в силу виробничої необхідності окремі роботи він у свою чергу замовляв у ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія», для гарантування вчасного й якісного виконання доручених йому робіт.

Відтак, ІВП ТзОВ «Ременерго» вважає, що висновки відповідача, яких він дійшов за результатами перевірки, ґрунтуються здебільшого на домислах та необґрунтованих твердженнях, при цьому, податковим органом не було дано належної оцінки усім наявним доказам із урахуванням норм чинного законодавства України, які безумовно та однозначно свідчили про реальність господарських операцій позивача з ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» та, відповідно, про відсутність порушення чинного законодавства України зі сторони саме ІВП ТзОВ «Ременерго».

Тож, ІВП ТзОВ «Ременерго» вважає, що прийняті Личаківською ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області податкові повідомлення-рішення від 05.07.2016 року №, №, № є протиправними і підлягають скасуванню.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2016 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

31 серпня 2016 року представник позивача усунув недоліків позовної заяви, яка була залишена без руху.

Ухвалами судді від 31.08.2016 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення на позовну заяву, пояснення. У своїх запереченнях відповідач обґрунтовує законність оспорюваних податкових повідомлень-рішень, а його позиція полягає в наступному.

Відповідач зазначає, що за результатами перевірки позивача відповідачем було встановлено, що господарські операції між ІВП ТзОВ «Ременерго» і його контрагентом ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» фактично не мали місце та не відбувалися.

Зокрема, про це свідчить відсутність даних про наявність у контрагента позивача достатніх ресурсів для виконання будь-яких робіт (зокрема, відсутня інформація щодо штатної чисельності працівників, наявність основних засобів, інших активів тощо). А наявна податкова інформація, згідно з інформаційними системами податкової служби, засвідчує, що контрагентом позивача придбавалися подібні до надаваних послуги по ланцюжку постачання в третіх осіб, щодо яких також відсутня інформація про можливість виконання такого виду робіт/послуг (ТОВ «Премєрторгсервіс», ТОВ «Зовтрейд»). А також відповідач звертає увагу на те, що документуючи надання окремих послуг, ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» повинно би було отримати дозвіл на роботи підвищеної небезпеки, чого насправді здійснено не було. Окрім цього, на підтвердження операцій із транспортування обладнання позивачем не було надано товарно-транспортних накладних, що свідчить про нездійснення такого перевезення.

У зв'язку з чим, відповідач прийшов до висновку, що документовані операції між ІВП ТзОВ «Ременерго» та ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» насправді не здійснювалися й оформлялися лише для отримання податкових вигод.

Указане в свою чергу свідчить про порушення податкового законодавства, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті у відповідності до чинного законодавства України і підстав для їх скасування не вбачається.

У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях і поясненнях та просив суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІВП ТзОВ «Ременерго» як юридична особа зареєстроване Львівським міським управлінням юстиції 20.11.1997 року. На податковий облік позивача взято 01.12.1997 року. У періоді, який перевірявся, ІВП ТзОВ «Ременерго» було зареєстровано як платник ПДВ, згідно свідоцтва від 01.10.2003 року.

Як підтверджується матеріалами справи, в період із 06.06.2016 року по 10.06.2016 року Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ІВП ТзОВ «Ременерго» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт від 17.06.2016 року №116/13-06-14-02/13810114, у якому було зафіксовано, зокрема, наступні порушення податкового законодавства, допущені ІВП ТзОВ «Ременерго» у своїй діяльності:

1)п.п.134.1.1, 135.1 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2015 рік на суму 963 000 грн. та заниження податку на прибуток на суму 98 596 грн. за 2015 рік.

2)п.п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 302 151 грн., у тому числі за вересень 2015 року на 302 151 грн., за лютий 2015 року на 46 566 грн., за березень 2015 року на 65 395 грн.

Як випливає зі змісту акту №116/13-06-14-02/13810114 від 17.06.2016 року, податковий орган дійшов висновку, що операції між ІВП ТзОВ «Ременерго» і його контрагентом - ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» - не носили реальний характер, а лише документувалися для отримання позивачем податкових вигод. За висновками відповідача такі операції насправді не мали місця, а тому включення коштів, сплачених за виконані роботи по них до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та формування податкового кредиту за рахунок сум ПДВ, сплачених у ціні таких робіт, було безпідставним і протиправним, навіть за умови формально правильного оформлення первинних та інших підтверджуючих документів.

В акті перевірки відповідач посилається на відсутність даних про наявність у ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» достатніх ресурсів для виконання будь-яких робіт (зокрема, відсутня інформація щодо штатної чисельності працівників, наявність основних засобів, інших активів тощо). А також посилається на наявну податкову інформацію (згідно інформаційних систем податкової служби), яка засвідчує, що ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» придбавалися подібні до надаваних послуги по ланцюжку постачання в третіх осіб, щодо яких також відсутня інформація про можливість виконання такого виду робіт/послуг (ТОВ «Премєрторгсервіс», ТОВ «Зовтрейд»). Окрім цього, в акті перевірки відображено факт відсутності товарно-транспортних накладних, що, на думку податкового органу, свідчить про нездійснення документованих операцій із перевезення. Також контролюючий орган послався в акті на недостатню деталізацію в окремих первинних документах щодо складу виконаних ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» робіт і наданих послуг.

На підставі вказаного вище акту №116/13-06-14-02/13810114 від 17.06.2016 року Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області було винесено:

-податкове повідомлення-рішення від 05.07.2016 року № щодо збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 453 226,50 грн. (+ 302 151 грн. податкового зобов'язання, 151 075,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій);

-податкове повідомлення-рішення від 05.07.2016 року № щодо збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємства у сумі 98 596 грн. (+ 98 596 грн. податкового зобов'язання);

-податкове повідомлення-рішення від 05.07.2016 року № щодо зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 963 000 грн. за 2015 рік.

Не погоджуючись із рішеннями Личаківської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, позивачем було заявлено означений позов.

У зв'язку з чим, суд, вирішуючи наявний спір, керуючись принципом змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, оцінює доводи й докази позивача, які ним подані на спростування висновків відповідача щодо нереальності й безтоварності господарських операцій із ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» та на підтвердження їх фактичного здійснення сторонами.

Так, спростовуючи висновки відповідача щодо нереальності господарських операцій з ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» та на підтвердження їх реальності, ІВП ТзОВ «Ременерго» було подано суду ряд документів, а саме, позивачем представлено (в копіях) наступні документи:

-договір будівельного підряду від 01.11.2014 року №2014/1-Р, укладений між ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія». За умовами цього договору ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» (підрядник) зобов'язалося виконувати за завданням ІВП ТзОВ «Ременерго» (замовник) роботи з капітального ремонту чи реконструкцій на АЕС.

-додаткову угоду від 20.08.2015 року №3 до договору будівельного підряду від 01.11.2014 року №2014/1-Р, за умовами якої ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» (підрядник) зобов'язалося виконати роботи з монтажу обладнання другої черги теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків.

-додаткову угоду від 18.08.2015 року №4 до договору будівельного підряду від 01.11.2014 року №2014/1-Р, за умовами якої ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» (підрядник) зобов'язалося виконати роботи з реконструкції турбогенератора ст. №2 в складі турбіни парового типу ПТ 60-130/13 та генератора електричного типу ТВФ-60-2 ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ».

-акт приймання виконаних робіт від 23.09.2015 року, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» на підтвердження виконання робіт по монтажу обладнання другої черги теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків на загальну суму виконаних робіт в 1 169 702 грн., у т.ч. ПДВ 194 950,40 грн.

-акт приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2015 року форми №КБ-2в, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» щодо робіт по реконструкції турбогенератора ст.№2 в складі турбіни парового типу ПТ 60-130/13 та генератора електричного типу ТВФ-60-2 ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ» на суму виконаних робіт в 627 363,04 грн., у т.ч. ПДВ 104 560,51 грн.

-акт №1 здачі-приймання наданих послуг за вересень 2015 року, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» на підтвердження надання транспортних послуг із перевезення устаткування на суму послуг в 15 840 грн., у т.ч. ПДВ 2 640 грн.

Розглянувши всі вищеперелічені документи, суд відзначає, що вони є належним доказом досягнення їх сторонами домовленостей щодо здійснення, у відповідності до погоджених умов, конкретних господарських операцій, спрямованих на задоволення їх інтересів та на реалізацію господарської компетенції таких юридичних осіб. При цьому, первинні документи, які складалися для підтвердження факту виконання господарських операцій за укладеними договорами та для їх документування, за своїм змістом засвідчують факти здійснення відповідних робіт/послуг та передачі їх результатів від виконавця (ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія») до позивача. Водночас, такі первинні документи вповні відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики, та містять необхідні для первинних документів дані, що дозволяє достовірно встановити обсяги та зміст відповідної господарської операції.

Окрім того, суд бере до уваги наявні в матеріалах справи документи, які засвідчують господарську доцільність та потребу у виконанні ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» робіт/послуг на користь ІВП ТзОВ «Ременерго», а також використання їх результатів у діяльності позивача, а саме, позивачем представлено (в копіях) наступні документи:

-договір підряду від 28.10.2014 року №01/14, укладений між ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Управляюча компанія «Метрополія». За умовами цього договору ІВП ТзОВ «Ременерго» (субпідрядник) зобов'язалося виконати, за завданням ТзОВ «Управляюча компанія «Метрополія» (генпідрядник) роботи щодо будівництва теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків.

-доповнення від 23.12.2014 року №1 до договору підряду від 28.10.2014 року №01/14, за яким позивач зобов'язався виконати підготовчі роботи з виготовлення оснастки, пристосувань для монтажу обладнання другої черги теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків за ціною таких робіт у 294 000 грн., у т.ч. ПДВ 49 000 грн.

-доповнення від 12.01.2015 року №2 до договору підряду від 28.10.2014 року №01/14, за яким позивач зобов'язався виконати роботи з монтажу обладнання другої черги теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків за ціною таких робіт у 3 107 599,44 грн., у т.ч. ПДВ 517 933,24 грн.

-акт приймання-передавання робіт (договір від 28.10.2014 №01/14) від 25.09.2015 року, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ТзОВ «Управляюча компанія «Метрополія», який засвідчує передачу позивачем результатів робіт щодо монтажу обладнання другої черги теплової електростанції потужністю 18 МВт в смт.Іванків на загальну суму 1 810 502,40 грн., у т.ч. ПДВ 301 750,40 грн.

-договір на виконання робіт від 20.07.2015 року №24В-09/15, укладений між ІВП ТзОВ «Ременерго» і ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт». За умовами цього договору ІВП ТзОВ «Ременерго» (підрядник) зобов'язалося виконати, за завданням ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» (замовник), роботи щодо реконструкції турбогенератора ст.№2 в складі турбіни парового типу ПТ 60-130/13 та генератора електричного типу ТВФ-60-2 ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ» за ціною таких робіт у 2 501 908,61 грн., у т.ч. ПДВ 416 984,77 грн.

-акт приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2015 року форми №КБ-2в, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» щодо робіт по реконструкції турбогенератора ст.№2 на суму виконаних робіт в 1 259 743,55 грн., у т.ч. ПДВ 209 957,26 грн.

-довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2015 року форми №КБ-3, складений ІВП ТзОВ «Ременерго» і ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» щодо робіт по реконструкції турбогенератора ст. №2 (на об'єкті ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ») на суму виконаних робіт в 2 336 690,03 грн., у т.ч. ПДВ 389 448,34 грн.

Розглянувши їх, суд відзначає, що такі документи вказують на замовлення третіми особами в позивача виконання ряду робіт, що належним чином документовано та засвідчує факти їх дійсного виконання й передачі результатів до замовників. І за складом та обсягами такі роботи відповідають тим, які ІВП ТзОВ «Ременерго» в свою чергу замовляло до виконання ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія». При цьому, суд зауважує, що таке залучення до виконання договорів інших осіб (субпідрядників) не суперечило домовленостям позивача зі замовниками робіт (про що, зокрема, свідчать умови відповідних договорів, лист-погодження ТзОВ «Управляюча компанія «Метрополія» від 16.12.2014 року №01/02-02/420 на залучення позивачем для виконання робіт субпідрядних організацій та ін.).

Таким чином, зазначене вище вказує на існування правовідносин, за якими позивач як зобов'язана особа вправі був залучати та залучав для виконання окремих робіт іншу особу (ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія»), що в цілому не є протиправним, відповідає умовам укладених договорів. Більш того, суд погоджується з доводами позивача щодо доцільності залучення позивачем такого контрагента з метою забезпечення можливості належного та вчасного виконання замовлених позивачеві технологічно складних і об'ємних робіт.

У частині підтвердження доцільності операцій щодо транспортування ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» належного позивачеві обладнання у м.Нетішин останнім надано договір від 18.05.2015 року №01/15-ХАЕС, укладений між ІВП ТзОВ «Ременерго» і ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Хмельницька АЕС». За умовами цього договору ІВП ТзОВ «Ременерго» (підрядник) зобов'язалося виконати за завданням ВП «Хмельницька АЕС» (замовник) роботи щодо капітального ремонту циліндру низького тиску №4 на енергоблоці №1 за ціною таких робіт у 978 950,68 грн., у т.ч. ПДВ 163 158,45 грн.

При цьому, за поясненням позивача, для належного виконання таких робіт було доцільним використання на місці їх проведення спеціального устаткування, яке власне й було перевезене з місця його зберігання до місця виконання робіт і назад.

Також позивачем представлено копії картки рахунку 10, інвентарної картки обліку основних засобів 705, які засвідчують наявність у нього відповідного устаткування - верстату фрезерувального для обробки заплечиків Т1212ПС.

Окрім цього, позивач надав копії посвідчень про відрядження фахівців ІВП ТзОВ «Ременерго» (слюсарів) у м.Нетішин для виконання відповідних робіт, у т.ч. на перевезеному обладнанні.

Таким чином, суд оцінює всі наведені вище докази в сукупності як такі, що можуть підтверджувати реальне здійснення документованих господарських операцій, позаяк вони оформлені належним чином і в них наявний економічний зміст.

Оцінюючи ж доводи відповідача на заперечення реальності здійснення позивачем задокументованих господарський операцій та на обґрунтування його висновків про порушення позивачем податкового законодавства, які були покладені в основу оспорюваних рішень, суд надає їм критичної оцінки, оскільки, виходячи з нижчевикладеного, вони не можуть вважатися такими, що повністю і достовірно доводять протиправність діяльності позивача й відтак не є такими, що безсумнівно підтверджують правомірність застосування до позивача відповідальності.

Так, відповідач вважає, що ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» насправді не виконувалися роботи на користь позивача, оскільки за даними інформаційних систем Міндоходів у такого контрагента не числяться необхідні для їх виконання ресурси, а також такі не зафіксовані й серед постачальників ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія».

Однак, на переконання суду, декларована відсутність у контрагента позивача матеріальних і трудових ресурсів для виконання робіт сама по собі не є однозначним свідченням нездійснення таких робіт та не свідчить про безтоварність і нереальність господарських операцій. Наявність власного персоналу чи основних засобів не є обов'язковою умовою здійснення господарських операцій, оскільки вони можуть бути залучені підрядником на інших умовах (за цивільно-правовими договорами або ж іншим способом, у тому числі й поза правовим полем).

Суд також відзначає, що в даному контексті предметом інтересу позивача як господарюючого суб'єкта є в першу чергу бажаний для нього результат, тобто, виконання підрядником робіт, згідно поставлених вимог, а не детальні умови чи організаційні аспекти їх виконання (такі як умови залучення підрядником ресурсів та засобів для виконання робіт). При цьому, провадячи свою підприємницьку діяльність, позивач не зобов'язаний здійснювати перевірку легальності чи правомірності діяльності своїх контрагентів, дотримання ними законодавства України, повноваження їх представників, легальності наявних у них матеріальних засобів і ресурсів, умов залучення ним ресурсів для виконання замовлених робіт тощо, - для цього позивачеві не надано відповідних повноважень та компетенції.

У той же час, як пояснив позивач, він був упевнений у реальній можливості виконання ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» доручених робіт, позаяк такому підприємству Державною архітектурно-будівельною інспекцією було видано відповідну ліцензію АЕ №525269 на господарську діяльність зі створення об'єктів архітектури, яка чинна з 09.12.2014 року по 09.12.2017 року. І така обставина покликана, зокрема, свідчити не лише про правомірність діяльності контрагента при виконанні такого виду робіт, а й про наявність у нього достатніх для цього засобів і ресурсів, які є вимогами відповідних ліцензійних умов.

Окрім того, суд відзначає, що самі по собі порушення податкового законодавства, допущені постачальником у ланцюгу постачання товарів/робіт/послуг, тягнуть негативні наслідки саме для такого постачальника та не можуть автоматично впливати на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум сплаченого в їх ціні податку на додану вартість чи сплачених коштів до складу своїх витрат. І лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди.

Зазначене випливає з актуальної практики Європейського Суду з прав людини, в якій Суд чітко окреслив правило індивідуальної відповідальності платника податків, яке, зокрема, полягає у тому, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Зокрема, у п.71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Європейський Суд з прав людини вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив і в рішенні у справі «Бізнес Саппорт Сентр» проти Болгарії», п.23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

А відтак, навіть за умови достовірного підтвердження обставин щодо порушення податкового законодавства контрагентом позивача чи іншими особами, це не може автоматично підтверджувати порушення податкового законодавства позивачем.

Також суд критично оцінює зауваження відповідача щодо рівня деталізації щодо складу виконуваних робіт у первинних документах, які виконувалися ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» на користь позивача.

У цьому контексті суд зауважує, що з метою податкового обліку господарські операції можуть опосередковуватися складенням будь-яких первинних документів, зміст яких відповідає наведеним законодавчим вимогам, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення відповідних операцій або звичаєвій практиці. При цьому, чинне податкове законодавство не встановлює конкретного переліку документів, складенням яких має оформлюватися господарська операція. Також законодавчо не встановлено конкретного ступеню деталізації опису господарської операції у первинному документі, достатньою ж умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів ідентифікувати таку операцію та зробити висновок про те, що така операція була здійснена реально. А тому, відсутність максимальної деталізації виду чи змісту наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є достатнім свідченням не виконання певних господарських операцій.

Окрім того, суд надає критичну оцінку доводам відповідача про нездійснення реального виконання операцій із транспортування обладнання, які ґрунтуються лише на відсутності товарно-транспортних накладних.

Так, суд відзначає, що правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист не є документами первинного бухгалтерського обліку.

Відтак, зважаючи на те, що товарно-транспортні накладні самі по собі не є документами первинного бухгалтерського чи податкового обліку й їх відсутність не можна розцінювати як беззаперечне й самостійне свідчення нереальності спірних операцій, у разі якщо наявні інші документи (зокрема, первинні бухгалтерські документи тощо), що засвідчують здійснення відповідних операцій.

Більш того, відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, обов'язок щодо наявності товарно-транспортної накладної покладено на перевізника та його водія, позивач же до зазначеної категорії суб'єктів не відноситься, а тому не повинен нести тягар відповідальності за їх відсутність.

Стаття ж 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є власне первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та які, як засвідчується матеріалами справи, при здійсненні операцій із транспортування устаткування позивача сторонами були складені.

Окрім того, необґрунтованим також є посилання відповідача на необхідність отримання контрагентом позивача для реального виконання робіт із ремонту об'єкта ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ» дозволу на роботи підвищеної небезпеки.

Проте, наводячи відповідні нормативні приписи, які регламентують питання виконання робіт підвищеної небезпеки, відповідач не надає жодного доказу на підтвердження того, що ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» такого дозволу не отримувало. Більш того, суд відзначає, що виходячи зі складу робіт, виконаних таким контрагентом на об'єкті ПрАТ «Білоцерківська ТЕЦ», такого дозволу отримувати необхідності не було, позаяк вони не відносяться до робіт підвищеної небезпеки.

Відтак, суд підкреслює, що наведені відповідачем аргументи не знайшли свого підтвердження та ґрунтуються на необґрунтованих припущеннях. У зв'язку з чим, суд особливо наголошує на необхідності дотримання позиції Європейського Суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п.43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Тобто, встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. Таким чином, у даному випадку поза розумним сумнівом, із наданням допустимих і належних доказів, із посиланням на приписи чинного законодавства України повинна доводитися фіктивність і нереальність конкретних господарських операцій, які задекларовані ІВП ТзОВ «Ременерго».

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також із практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, в п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Однак, наведені Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між ІВП ТзОВ «Ременерго» та ТзОВ «Західна Українська Енергетична Компанія» при закупівлі робіт і послуг, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення, та ним не було спростовано доводів позивача, а отже, відповідачем належними документально обґрунтованими доказами не було підтверджено факт нереальності документованих позивачем господарських операцій і їх нездійснення в дійсності.

При цьому, суд також відзначає, що в контексті податкових спорів встановлення обов'язку сплатити податок/позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит чи бюджетне відшкодування ПДВ) розглядається як позбавлення власності. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (п.49) Суд вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, і таке втручання за Конвенцією може бути визнано тільки, якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Також і в п. 53 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії», п.23 рішення у справі «Бізнес Саппорт Сентр» проти Болгарії» Суд відзначив, що позбавлення власності повинно здійснюватися лише на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У даному ж випадку, зважаючи на відсутність належного доведення фактів дійсного порушення позивачем податкового законодавства, слід прийти до висновку, що втручання в його майнові права та позбавлення права на податкові вигоди було безпідставним.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, позивач мав право розраховувати на передбачені податковим законодавством вигоди від провадження своєї діяльності й правомірно ними скористався, визначаючи податкові зобов'язання з податку на прибутку і податку на додану вартість за результатом своєї діяльності. У той же час, відповідач дійшов необґрунтованого висновку про їх заниження та прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення без достатніх для того правових підстав.

Таким чином, аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що суб'єкт владних повноважень, прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 05.07.2016 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 05.07.2016 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 05.07.2016 року №.

Присудити на користь Інженерно-виробничого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ременерго» () витрати по сплаті судового збору у сумі 9 655 (дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят п'ять) грн. 33 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 листопада 2016 року.