Справа № 826/6649/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11 листопада 2016 року 14 год. 00 хв. № 826/6649/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (також жалі - суд) від 12 серпня 2014 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - відповідач-1, ДПІ у Дарницькому районі) та Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - відповідач-2) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача-1 від 18 грудня 2013 року №/6339 (далі - оскаржуване рішення) та рішення відповідача-2 від 06 березня 2014 року №480/к/26-15-10-09-25 про результати розгляду первинної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні. При цьому, під час підготовки справи до розгляду судом, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну відповідачів 1, 2 їх процесуальними правонаступниками, а саме державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач-1, ДПІ у Дарницькому районі) та Головним управлінням ДФС у місті Києві (далі - відповідач-2).

У ході нового судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представник відповідача-2 не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Представник відповідача-1 у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач-1 повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У подальшому, відповідною ухвалою суду прийнято відмову позивача від позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 06 березня 2014 року №480/к/26-15-10-09-25 про результати розгляду первинної скарги та закрито провадження у справі в цій частині.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у Дарницькому районі проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань повноти та своєчасності сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб фізичною особою ОСОБА_1, за наслідком якої складено акт від 06 листопада 2013 року №1391/26-51-17-01/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

На підставі зазначеного акту перевірки прийнято оскаржуване рішення, яким позивачу за порушення ст. 36, п. 176.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 161774,00 грн. за основним платежем.

У подальшому, рішенням відповідача-2 від 06 березня 2014 року №480/к/26-15-10-09-25 оскаржуване рішення залишено без змін, збільшено суму штрафних (фінансових) санкцій на 212446,35 грн. (п. 127.1 ПК України), а первинну скаргу позивача залишено без задоволення.

Зі змісту акту перевірки та письмових заперечень відповідача, що містяться в матеріалах справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стали наступні обставини.

Згідно протоколу №6 від 31 березня 2008 року загальних зборів ПП "Олесь" засновниками підприємства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесено зміни до статуту ПП "Олесь", якими для діяльності ПП "Олесь" створено статутний фонд у розмірі 5000000,00 грн., з розподілом часток: ОСОБА_1 - 30% (1500000,00 грн.), ОСОБА_2 - 70% (3500000,00 грн.).

Відповідно до протоколу загальних зборів ПП "Олесь" №1 від 14 червня 2012 року ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_2, у відповідності до його заяви від 14 червня 2012 року, 100 відсотків статутного капіталу ПП "Олесь".

Оскільки позивачем самостійно не обраховано і сплачено податок на доходи фізичних осіб від суми в розмірі 5000000,00 грн., контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки, з урахуванням відсутності документів, що підтверджують витрати позивача на отримання корпоративних прав в статутному фонді ПП "Олесь" і було визначено обов'язок ОСОБА_1 сплатити до Державного бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 849785,40 грн.

Разом з тим, як стверджує ОСОБА_1 він отримав корпоративні права (інвестиційний актив) не внаслідок продажу, а внаслідок дарування статутного фонду, який самим позивачем і був сформований, як засновником ПП "Олесь" свого часу, у зв'язку з чим при здійсненні операцій з корпоративними правами об'єкт оподаткування виникає лише при подальшому відчуженні (продажу) інвестиційного активу.

Крім того, позивач посилається на висновок про вартість об'єкта незалежної оцінки - корпоративних прав суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Юкрейніан Апрейзел", відповідно до якого, станом на 14 червня 2012 року, без врахування ПДВ, вартість корпоративних прав ПП "Олесь" становить не 5000000,00 грн., а 624800,00 грн.

В той же час, на думку ОСОБА_1, спірні правовідносини підпадають під визначення договору дарування (корпоративних прав), внаслідок чого прибуток має бути оподаткований за ставкою 5%.

Зі змісту вищевказаної ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року слідує, що підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, зокрема, були наступні обставини: "…судами попередніх інстанцій фактично не досліджено чи були у позивача витрати на придбання інвестиційного активу, зокрема, підтвердження таких витрат відповідними розрахунковими документами. Встановлення даних обставин має важливе значення для правильного вирішення даної справи.".

Отже, вирішуючи спір по суті, з урахуванням висновків, викладених в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року, суд звертає увагу на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Пунктом 170.2 ст. 170 ПК України встановлено оподаткування інвестиційного прибутку.

Облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік (пп. 170.2.1 п. 170.2 ст. 170 ПК України).

Згідно з пп. 170.2.7 п. 170.2 ст. 170 ПК України, для цілей цього пункту термін "інвестиційний актив" означає пакет цінних паперів, деривативів чи корпоративні права, виражені в інших, ніж цінні папери, формах, випущені одним емітентом.

Відповідно до пп. 170.2.6 п. 170.2 ст. 170 ПК України, до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами (корпоративними правами) за наслідками такого звітного (податкового) року.

В свою чергу, пп. 14.1.90 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) цієї організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Підпунктом 170.2.1 п. 170.2 ст. 170 ПК України визначено, що облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами (корпоративними правами) ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік.

Інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу з урахуванням норм пп. 170.2.4- 170.2.6 цього пункту, крім операцій з деривативами (пп. 170.2.2 п. 170.2 ст. 170 ПК України).

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що у випадку продажу корпоративного права (інвестиційного активу), об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб вважається інвестиційний прибуток, для визначення якого враховуються витрати, пов'язані із придбанням такого корпоративного права.

Фізична особа самостійно визначає суму доходів і витрат від операцій з інвестиційними активами, відображає фінансовий результат від таких операцій у річній декларації про майновий стан і доходи та сплачує податок на доходи фізичних осіб.

Приймаючи до уваги те, що корпоративні права отримані позивачем згідно заяви ОСОБА_2 від 14 червня 2012 року та протоколу загальних зборів ПП "Олесь" №1 від 14 червня 2012 року безоплатно, а матеріали справи не містять в собі доказів понесення останнім витрат на отримання корпоративних прав, то об'єктом оподаткування вважається весь інвестиційний прибуток в сумі 5000000,00 грн. без врахування витрат.

При цьому, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не заперечує факту не понесення ним витрат на придбання корпоративних права.

Суд звертає увагу, що отримання корпоративних прав позивачем на безоплатній основі не вказує на те, що останнім не було отримано інвестиційний прибуток в розмірі 5000000,00 грн., а тому, на думку суду, не може звільняти останнього від обов'язку сплати податок на доходи фізичних осіб.

Водночас, судом не приймаються доводи ОСОБА_1 про необхідність обрахування прибутку за ставкою 5%, оскільки корпоративні права отриманні ним в дар, з огляду на наступне.

Так, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом вийти у встановленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 113 Господарського кодексу України (далі - ГК України), приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 ГК України, підприємство це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 134 ГК України).

Частиною 1 ст. 191 ЦК України визначено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів (ч. 4 ст. 191 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 348 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності.

Термін відчуження визначається як передача права власності на майно, яке перебуває на балансі суб'єктів господарювання, іншим юридичним чи фізичним особам шляхом його продажу за грошові кошти, в порядку міни або будь-якій іншій формі, відмінній від грошової, включаючи безоплатну передачу.

Відчуження може здійснюватися на основі таких договорів цивільно-правового характеру, як, наприклад, договір купівлі-продажу, міни (різновид договору купівлі-продажу), поставки, дарування та інше.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При цьому, договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Приписи ч. 3 ст. 719 ЦК України визначають, що договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Системний аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти висновку, що у разі відчуження прав на приватне підприємство між попереднім і наступним власником повинні бути укладені відповідні договори.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять в собі оригіналу/належним чином завіреної копії укладеного в письмовій формі договору дарування корпоративних прав, а заява ОСОБА_2 від 14 червня 2012 року та протокол загальних зборів ПП "Олесь" №1 від 14 червня 2012 року прямо не свідчить, що частку статутного капіталу ПП "Олесь" ОСОБА_2 було саме подаровано позивачу.

Водночас, слід з акцентувати увагу на тому, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Таким чином, за підсумком наведеного, суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_1 на п. 174.6 ст. 174 ПК України в даному випадку є безпідставними та необґрунтованими, а доводи позивача в частині покликання на лист Міністерства доходів України судом відхиляються, оскільки останній не є нормативно-правовим актом та носить суто роз'яснювальний (інформаційний) характер.

Крім того, оцінюючи твердження ОСОБА_1, що станом на час отримання корпоративних прав (14 червня 2012 року) фактична вартість останніх становила не 5000000,00 грн., а 624800,00 грн. відповідно до висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки - корпоративних прав суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Юкрейніан Апрейзел" суд звертає увагу на наступне.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців регулює Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15 травня 2003 року №755-IV (далі - Закон №755-IV).

Частиною 1 ст. 1 Закону №755-IV, зокрема, визначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - Єдиний державний реєстр) - автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 4 Закону №755-IV).

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону №755-IV, Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

При цьому, відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України (ч. 1 ст. 17 Закону №755-IV).

В контексті приписів ч. 2 ст. 17 Закону №755-IV, судом вбачається, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи, зокрема, дані про розмір статутного капіталу (статутного або складеного капіталу), у тому числі частки кожного із засновників (учасників) та про дату закінчення його формування.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що до Єдиний державний реєстр міститься в собі достовірну інформацію, яка включається до нього шляхом внесення відповідних записів з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору.

Тобто, юридична особа самостійно подає інформацію державному реєстратору відносно даних про розмір статутного капіталу (статутного або складеного капіталу), у тому числі частки кожного із засновників (учасників) та про дату закінчення його формування.

При цьому, Єдиний державний реєстр міститься в собі інформацію, як про розмір статутного капіталу так і про дату його формування.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру розмір статутного капіталу (статутного або складеного капіталу становить 5000000,00 грн., а датою закінчення його формування є 31 березня 2009 року.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону №755-IV, у разі якщо зміна відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, не пов'язана із змінами, що вносяться до установчих документів юридичної особи, або не підлягає державній реєстрації, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), подає (надсилає поштовим відправленням з описом вкладення) державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи юридичної особи заповнену реєстраційну картку про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Водночас, якщо зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов'язані із зміною статутного капіталу (статутного або складеного капіталу) юридичної особи, що діє на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, крім документів, передбачених частиною першою цієї статті, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), додатково подає примірник оригіналу або нотаріально засвідчену копію рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про такі зміни, а у разі зменшення статутного капіталу (статутного або складеного капіталу) юридичної особи, крім зазначених документів, додатково подається документ, що підтверджує внесення плати за публікацію у спеціальному друкованому засобі масової інформації відповідного повідомлення.

Суд акцентує увагу на тому, що відомості Єдиного державного реєстру є достовірними в силу Закону №755-IV, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов'язані із зміною статутного капіталу (статутного або складеного капіталу) юридичної особи.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1, що станом на час отримання корпоративних прав (14 червня 2012 року) фактична вартість останніх становила не 5000000,00 грн., а 624800, 00 грн., оскільки вказані відомості спростовані відомостям, які зазначені в Єдиному державному реєстрі.

Отже, виходячи із меж заявлених позовних вимог, зважаючи на вище викладені норми та з'ясовані обставини, суд вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем-1 в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

На підставі вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити сторонам (вручити їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин