Справа № 219/8996/16-а
Суддя: Давидовська Т. В.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 219/8996/16-а
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 листопада 2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Наумової А.І.,

представника відповідача Тамарової А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача - Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області,

про зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

12 вересня 2016 року представник ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) ОСОБА_2. звернувся з адміністративним позовом до Артемівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Фонд) про зобов'язання здійснити з 12 травня 2016 року ОСОБА_1. призначення і нарахування пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру та державну адресу допомогу в розмірі, що не досягає до прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 12 травня 2016 року.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що до 1997 року проживала в АДРЕСА_1, і надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль. 12 травня 2016 року представник за довіреністю ОСОБА_2. особисто звернувся до Фонду із заявою про призначення ОСОБА_1. пенсії за віком з усіма необхідним та достатніми документами і їх копіями у додатку, проте Фонд рішенням відмовив у призначенні ОСОБА_1. пенсії за віком з мотивів ненадання документів у підтвердження факту реєстрації місця проживання в Україні. Зазначені дії Фонду, на думку позивача, є протиправними як такі, що суперечать Конституції України та Законам України.

Позивач та її представник ОСОБА_2. у судове засідання не з'явились, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до заяви просили розглядати справу без їх участі. Оскільки суд вважає наявні в матеріалах справи докази достатніми для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе провести судовий розгляд без участі позивача та її представника.

Представник відповідача у судовому засіданні та письмових запереченнях просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, відповідач зазначив, що, оскільки відсутня Угода між державами України та Ізраїлю з питань пенсійного забезпечення, відсутня реєстрація або факт проживання на території м. Артемівська та Артемівського району Донецької області та наявне порушення з боку позивача Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок), вважає, що Фонд діяв в межах законодавства та правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1. немає.

Крім того, Фонд зазначив, що позовні вимоги заявлено до Артемівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, проте Фонд було перейменовано на Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області без проведення реорганізації, тому просить зазначати змінену назву відповідача.

У судовому засіданні також було досліджено матеріали пенсійної справи ОСОБА_1.

Дослідивши матеріали справи та пенсійної справи ОСОБА_1., представлені сторонами документи, вислухавши представника відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, та, згідно довідки приватного підприємства «Квартал» від 20 травня 2016 року №993, проживала з 10 вересня 1985 року до 14 серпня 1996 року в АДРЕСА_1 (а.с.12, 54).

У зв'язку з реєстрацією шлюбу у серпні 1986 року прізвище позивача ОСОБА_1. було змінено на «ОСОБА_1» та внаслідок його розірвання у квітні 2003 року - на «ОСОБА_1» (а.с.5, 17).

Позивач з 24 вересня 1997 року і на момент звернення із заявою про призначення пенсії зареєстрована і проживає в Ізраїлі та 12 травня 2016 року через представника звернулася до Фонду із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.4, 18).

Рішенням Фонду від 20 травня 2016 року (у зв'язку із опискою зазначено 20 травня 2015 року), позивачу було відмовлено у призначенні пенсії згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» оскільки відсутня Угода між державами України та Ізраїлю з питань пенсійного забезпечення, відсутня реєстрація або факт проживання на території м. Артемівська та Артемівського району Донецької області та наявне порушення з боку позивача Порядку (а.с.57-58). При цьому наявність страхового стажу та досягнення позивачем відповідного віку, що дає право на призначення пенсії, відповідачем не оспорювався і під сумнів не ставився.

Приймаючи рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення. Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком, пунктом 1 якого передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Україна приєдналась до Гаазької Конвенції 1961 року - 10 січня 2002 року (далі - Конвенція). Конвенція набула чинності 22 грудня 2003 року, відтак 98 держав-учасниць Конвенції, відмовилися у відносинах із Україною від вимоги повної консульської легалізації офіційних документів і перейшли на спрощену процедуру апостилювання.

Апостиль, окрім засвідчення дійсності підпису та компетенції особи, що підписала (видала) офіційний документ, також, засвідчує дійсність штампа або печатки, що скріплює документ, підтверджує підписи і печатки на офіційних документах, що робить ці документи чинними в усіх країнах-учасницях Гаазької конвенції.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії довіреності та інших документів (а.с. 11), така завірена апостилем та не підлягає нотаріальному посвідченню, є чинною в усіх країнах-учасницях Гаазької Конвенції, до яких відноситься Ізраїль та Україна. У том числі і ніші документи, що подавались позивачем до Фонду і також завірені апостилем.

Крім того, суд зазначає, що згідно з пунктом 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Судом установлено, що згідно паспорту, який видано ОСОБА_1., вона є громадянином України, постійне місце проживання якої є держава Ізраїль та з 10 вересня 1985 року до 14 серпня 1996 року проживала в м.Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області.

Також установлено, що ОСОБА_1. починаючи з 1985 року по 1996 рік працювала на підприємствах у м. Артемівську (нині м. Бахмут) Донецької області, а саме: Закритому акціонерному товаристві «Спеціалізоване управління «Дорспецстрой» та аудиторській фірмі «Піонер» (а.с.5-7).

Отже позивачем були надані всі документі, які визначенні Порядком, окрім довідки про місце його реєстрації в Україні, що по суті не заперечується представником Фонду.

Зважаючи на вищенаведене, оскільки ОСОБА_1. станом на час звернення до Фонду у травні 2016 року мала право на призначення ти виплату пенсії за віком, дії Фонду щодо відмови останній в призначенні такої соціальної виплати не відповідають вимогам законодавства та принципу верховенства права і є протиправними. Відтак вимоги про зобов'язання здійснити з 12 травня 2016 року призначення і нарахування пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, є цілком правомірними, ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Аналогічні правові позиці викладені у постановах Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2016 року у справі № 667/1450/14-а, від 25 червня 2015 року у справі №274/415/15-а та від 18 грудня 2014 року у справі №712/14339/14-а.

Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Ураховуючи викладене, оскільки спір між сторонами виник саме з приводу наявності або відсутності права позивача на призначення та отримання пенсії, позовні вимоги щодо зобов'язання здійснити призначення і нарахування державної адресної допомоги в розмірі, що не досягає до прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 12 травня 2016 року суд вважає необґрунтованими та передчасними. Відтак, станом на час розгляду та вирішення даної адміністративної справи судом не встановлено наявності порушеного права позивача у публічно-правових відносинах в цій частині, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Заперечення та доводи відповідача спростовуються вищевикладеним і не можуть бути прийняті судом до уваги.

Судові витрати присудити відповідачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, керуючись статтями 11, 17-18, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької областіпро зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити з 12 травня 2016 року ОСОБА_1 призначення і нарахування пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру.

В іншій частині у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275 гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів від дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після поверненняапеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2016 року.

Головуючий суддя Т.В .Давидовська