Справа № 335/11509/16-а
Суддя: Гашук К. В.
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

(в порядку скороченого провадження)
07 листопада 2016 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Гашук К.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказав, що він перебував на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію до січня 2014 року у відповідності до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". Після призначення пенсії продовжував працювати. На сьогоднішній день він перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя з 10.01.2014 року та отримує пенсію за віком, яку було призначено у відповідності до ст. 26 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV. Однак, УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя при розрахунку пенсії в 2014 році було неправомірно та безпідставно взято показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2007 рік (1197,91 грн.), хоча в 2014 році мав застосовуватися (враховуватись) показник середньої заробітної плати по Україні за три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії, тобто 2011-2013 роки (2700,98 грн.).
Просив визнати протиправними дії УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя щодо розрахунку пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за 2007 рік, зобов'язати УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя перерахувати пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 01.04.2016 року із застосуванням показника середньої заробітної плати, з якої сплачено страхові внески в Україні, за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком (2011-2013 роки) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією, а також стягнути з Державного бюджету України судові витрати, а саме: 551,21 грн. - судового збору та 1 200 грн. - витрат на правову допомогу.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2016 року відкрито скорочене провадження у даній справі.
03 листопада 2016 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких відповідач із посиланням на норми чинного законодавства вказав, що управління не мало правових підстав для повторного призначення пенсії відповідно до вимог Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-ІV гр. ОСОБА_1, оскільки пенсія йому вже була призначена. На даний час відсутні правові підстави для застосування під час розрахунку пенсії гр. ОСОБА_1 показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Вважають, що управління діяло виключно у межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства і жодним чином не порушувало прав та законних інтересів позивача.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.
При вирішенні цієї справи суд, у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ.
Відповідно до особистої заяви від 10.01.2014 року, з 06.01.2014 року ОСОБА_1 було переведено на пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058).
30.09.2016 року позивач звернувся до Відповідача із заявою про перерахування пенсії відповідно до ч.2 ст. 40 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2011-2013 роки).
Листом від 06.10.2016 року за № 291/К-9 Управлінням Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя було зазначено, що при перерахунку пенсії за віком врахований показник середньої заробітної плати (доходу) за 2007 рік, адже згідно із п. 3 ст. 45 Закону № 1058 при переведенні з одного виду пенсії на інший застосовується показник, який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії.
Частиною першою статті 1 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Відповідно до статті 1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону № 1058-ІV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Згідно зі статтею 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону № 1058-ІV, призначається одна пенсія за її вибором.
Таким чином, у даному випадку, має місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а не переведення з одного на інший вид пенсії в межах одного закону.
У частині першій статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.
Частиною третьою статті 45 цього Закону встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
На підставі аналізу зазначених норм права суд дійшов висновку про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV, однак у випадку із заявою ОСОБА_1 мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.
Так, ОСОБА_1 було призначено пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV він звернувся вперше. Крім того, після звільнення позивач продовжував працювати та сплачувати у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.
Зазначена правова позиція щодо застосування норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 31 березня 2015 року (справа № 21-612а14) та у постанові від 22 грудня 2015 року (справа № 199/138/14-а), висновки яких є обов'язковими для судів України.
Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги.
Враховуючи, що позивачем заявлялись вимоги немайнового характеру, які суд задовольняє, а також з урахуванням вимог ст. 94 КАС України, Закону України «Про судовий збір», суд доходить до висновку, що з Державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,21 гривні.
Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1200 гривень зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.
Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються Кодексом адміністративного судочинства України та іншими законами.
Згідно ч.1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статтях 87, 90, 94, 95, 96, 97, 98 КАС України.
Частиною 3 ст. 90 КАС України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Таким є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191- VI.
Відповідно до вказаного закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
У разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
З наведених правових норм вбачається, що правовою допомогою в адміністративному процесі визнається допомога правового характеру лише адвоката або у визначених законом випадках іншого фахівця у галузі права, які її надають на підставі договору.
Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної адміністративної справи, що розглядається судом, і за надання правової допомоги за визначених законом обставин: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
Таким чином, надання правової допомоги у вигляді правових консультацій, вивчення документів для складення позовної заяви, складення позовної заяви не підлягають компенсації (відшкодуванню) як правова допомога відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, тому для стягнення таких витрат з відповідача відсутні правові підстави.
Окрім того, суду було надано копію договору про надання юридичних послуг, однак не надано суду акт про надання послуг щодо договору про надання юридичних послуг.
Суд приходить до висновку, що ув'язку із відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які свідчать про надання послуг адвокатом, оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги та які відповідають вище встановленим вимогам, відсутні підстави для стягнення вказаних витрат та задоволення позову в цій частині.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 183-2, 185, 186, 244-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя щодо розрахунку пенсії ОСОБА_1 із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за 2007 рік.
Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ч. ст. 40 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 1 квітня 2016 року із застосуванням показника середньої заробітної плати з якої сплачено страхові внески в Україні, за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком (2011-2013 роки) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,21 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.
Позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат зі сплати витрат на правову допомогу в розмірі 1 200 грн. - залишити без задоволення.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Десятиденний строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Суддя К.В. Гашук