Справа № 818/829/16
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 р.Справа № 818/829/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Рибака Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2016р. по справі № 818/829/16

за позовом ОСОБА_3

до Львівської митниці ДФС України

про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС України, в якому просить: визнати протиправними дії Львівської митниці ДФС України щодо митного оформлення 26 червня 2016 року транспортного засобу "Porsche Cayenne Diesel", реєстраційний номер НОМЕР_2, в митному режимі транзиту; зобов'язати Львівську митницю ДФС України здійснити митне оформлення транспортного засобу "Porsche Cayenne Diesel", реєстраційний номер НОМЕР_2, в митному режимі тимчасового ввезення, про що внести відповідну інформацію до Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Митного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 26 червня 2016 року перетнула державний кордон України через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення "Корчова-Краковець" на належному її чоловікові автомобілі "Porsche Cayenne Diesel", реєстраційний номер НОМЕР_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 15).

Для оформлення зазначеного транспортного засобу в митному режимі тимчасового ввезення строком до одного року позивачкою на митному пості "Краковець" були надані наступні документи: дозвіл на постійне проживання НОМЕР_1 від 18 серпня 2014 року (а.с. 11) та його засвідчений переклад з німецької мови (а.с. 12), відповідно до якого ОСОБА_3 постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччина; довідка з місця реєстрації місця проживання від 03 травня 2016 року (а.с. 13) та її засвідчений переклад з німецької мови (а.с. 14), видана Відомством у справах іноземців міста Есслінген-на-Неккарі, відповідно до якої громадянка ОСОБА_3 постійно зареєстрована з місцем проживання у ФРН.

За результатами розгляду вказаних документів, позивачці відмовлено у тимчасовому ввозі транспортного засобу особистого користування на територію України строком до одного року та надано дозвіл на ввезення транспортного засобу в режимі "транзит" строком на 10 днів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог Митного кодексу України, позивачка не є нерезидентом-громадянином України, у зв'язку з чим підстави для пропуску на митну територію України вищезазначеного транспортного засобу в режимі тимчасового ввезення на строк до одного року відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 380 Митного кодексу України, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Строки, передбачені абзацами першим та другим цієї частини, можуть бути продовжені органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Громадяни-резиденти, які перебувають на тимчасовому консульському обліку в консульській установі України за кордоном, мають право тимчасово ввозити на митну територію України під письмове зобов'язання про зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, один транспортний засіб особистого користування, що класифікується за товарною позицією 8703 (крім товарної підпозиції 8703 10) згідно з УКТ ЗЕД, та причіп до нього, що класифікується за товарною підпозицією 8716 10 згідно з УКТ ЗЕД (за умови ввезення разом із транспортним засобом), на строк, що не перевищує 60 днів протягом одного календарного року (який може бути як безперервним, так і з перервами), без сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Зазначені транспортні засоби можуть бути тимчасово ввезені на митну територію України за умови подання органу доходів і зборів документів, що підтверджують право власності громадянина на такі транспортні засоби та їх реєстрацію на території відповідної країни.

Згідно підпункту «в» пункту 33 статті 4 Митного кодексу України, нерезиденти - це фізичні особи - іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Підпунктом «в» пункту 50 статті 4 Митного кодексу України визначено, що резиденти - це фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Поняття постійного місця проживання у спірних правовідносинах визначено пунктом 45 статті 4 Митного кодексу України, згідно якого постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Тобто, визначено декілька умов, за сукупністю яких можливо визначити постійне місце проживання, а саме: 1) проживання громадянина на території будь-якої держави більше одного року; 2) відсутність у такого громадянина постійного місця проживання на території інших держав; 3) намір громадянина проживати на території держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою.

Судовим розглядом встановлено, що згідно відмітки в паспорті громадянина України про реєстрацію постійного місця проживання позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (11 сторінка паспорта громадянина України, а.с. 9).

Згідно довідки з місця реєстрації місця проживання від 03.05.2016 року, виданої ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, дата заселення - 15 серпня 2012 року, з 06 лютого 2005 року постійно зареєстрована з місцем проживання у ФРН. (а.с. 14).

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживає в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, паспорту громадянина України, із зазначенням адреси житла/місця перебування.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідач не допустив порушень вимог чинного законодавства при здійснення реєстрації транспортного засобу позивачки, так як позивачка є резидентом, оскільки має постійне місце проживання в Україні, яке підтверджується відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію постійного місця проживання, у зв'язку з чим позов ОСОБА_3 необґрунтований і в його задоволенні необхідно відмовити.

Доводи апелянта, що ОСОБА_3 є нерезидентом, відповідно до вимог підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, резиденти - це: а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами; б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет; в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України, визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також в інших сферах, у тому числі, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 9.2 статті 9 Податкового кодексу України передбачено, що відносини, пов'язані з установленням та справлянням мита, регулюються митним законодавством, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при визначенні поняття «нерезидент» в спірних правовідносинах підлягає спеціальне законодавство, тобто Митний кодекс України, а не податковий кодекс України.

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду Сумського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2016р. по справі № 818/829/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.
Судді Русанова В.Б. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 28.11.2016 р.