Справа № 826/9219/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2016 року № 826/9219/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1

до Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної

служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (надалі - Відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 20.01.2016 року №4/262-16.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення були помилки уповноваженого органу при видачі дозволу на імміграцію ОСОБА_1, тому прийняте рішення останнього про скасування дозволу на імміграцію, виданого 27.05.2006 року, є необґрунтованим, безпідставним та підлягає скасуванню.

Представник Відповідачів проти позову заперечував, при цьому посилаючись на те, що в ході перевірки встановлено, що при наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 не проводилась перевірка щодо встановлення громадянства України його батьків, а тому, як наслідок, рішення про надання дозволу на імміграцію Позивачу прийнято помилково, а тому оскаржуване рішення прийнято правомірно.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до дозволу на імміграцію в Україну від 25.05.2006 року №46/314, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Латвії, м. Рига, громадянка Латвії, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Розділу І Закону України «Про імміграцію» отримала дозвіл постійного проживання в Україні. Разом з нею дозвіл на імміграцію в Україну отримали її малолітні діти ОСОБА_4 та Позивач ОСОБА_1.

Позивач 07.11.2015 року звернувся із заявою до Деснянського районного відділу в місті Києві Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві про оформлення йому посвідки на постійне місце проживання в Україні.

За результатами розгляду заяви Відповідачем прийнято висновок від 19.01.2016 року, яким визнано, що дозвіл на імміграцію в Україну від 27.05.2006 року ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві наданий ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню.

Зокрема, такий висновок встановлено з наступного.

Рішенням ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України від 27.05.2006 року надано дозвіл на імміграцію в Україну та документувати посвідкою на постійне проживання в Україні ОСОБА_2, матері Позивача.

Дозвіл на імміграцію в Україну разом з ОСОБА_2 також надано її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Відповідачем була здійснена перевірка щодо законності отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2, в ході якої встановлено, що при наданні дозволу на імміграцію в Україну синові ОСОБА_1 не проводилась перевірка щодо встановлення громадянства України його батьків.

При додатковій перевірці встановлено, що на час народження сина, батько - ОСОБА_5, уродженець м. Києва, був прописаний на території м. Києва з 25.03.1083 року по теперішній час.

Відповідач наголошував на тому, що відповідно до ст.13 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997 року при різному громадянстві батьків, з яких один на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України. З огляду на ці посилання Відповідачем зроблено висновок, що ОСОБА_1 є громадянином України.

Отже, за посиланнями міграційної служби, прийняте рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачу від 27.05.2006 року не відповідає вимогам статті 13 п.2 Закону України «Про імміграцію» в редакції від 1997 року, тому статті 4, 9 Закону України «Про імміграцію» на громадян України не поширюються.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведені норми означають, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З аналізу ст. 12 Закону України «Про імміграцію» вбачається диспозитивне право уповноваженого органу вирішувати питання щодо наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію, навіть за наявності передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підстав, за результатами повного та всебічного дослідження обставин у конкретному випадку.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

Згідно з п. 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

В матеріалах справи міститься Висновок за результатом розгляду матеріалів справи громадянина Латвії ОСОБА_1 складений 19.01.2016 р. Начальником Державного РВ ГУ ДМС України в місті Києві (надалі - Висновок від 19.01.2016 р.).

Так, на стор. 2 Висновку 19.01.2016 р. зазначено наступне: «При додатковій перевірці встановлено, що на час народження сина, батько-ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець м. Києва, був (прописаний) зареєстрований на території України в м. Києві з 25.03.1983р. по 07.04.2005р. за адресою: АДРЕСА_1, а за адресою: АДРЕСА_2 з 19.04.2005р. по теперішній час.

Довідково:

Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997 року: Стаття 13. Громадянство дітей, один з батьків яких є громадянином України.

При різному громадянстві батьків, з яких один на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України:

П.2) якщо вона народилася за межами держави, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року в місті Рига, Республіка, Латвія, є громадянином України.

Прийняте керівництвом ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві рішення від 27.05.2006 року щодо надання дозволу на імміграцію в Україну разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 її неповнолітньому синові ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідає вимогам статті 13 п. 2 Закону України «Про громадянство» в редакції від 1997 року. Тому стаття 4 і статті9 Закону «Про імміграцію» на громадян України не поширюється.».

У відповідності до п. 2 ст. 13 Закону України «Про громадянство» в редакції від 1997 року (втратив чинність 18.01.2001 р.), при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, якщо в цей час обоє з батьків постійно проживали за межами України, громадянство дитини, яка народилася за межами України, визначається за письмовою згодою батьків.

Стаття 13 Закону України «Про громадянство України» (в редакції станом на час звернення матері Позивача з заявою від 27.04.2006 р.) містила наступний зміст, Іноземець або особа без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, визнані судом недієздатними, над якими встановлено опіку громадянина України, набувають громадянство України з моменту набрання чинності рішенням про встановлення опіки.

Суд звертає увагу, що Відповідач в Висновку від 19.01.2016 р. та в запереченнях на позовну заяву робить посилання на п. 2 статті 13 Закону України «Про громадянство» в редакції від 1997 року, проте, як свідчать матеріали справи ОСОБА_2 (мати Позивача разом з неповнолітніми дітьми (один із них Позивач)) звернулася 27.04.2006 р. з заявою про надання дозволу на імміграцію в України, а Закону України «Про громадянство» втратив чинність 18.01.2001 р.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що Відповідачем всупереч вимогам законодавства робить посилання на Закон України «Про громадянство», який на час звернення Позивача (втратив чинність 18.01.2001 р.), що в свою чергу свідчить про помилковість дій Відповідача під час прийняття спірного рішення.

В Рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 20.01.2016 р. №4/262-16 підставою для скасування дозволу слугував п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідач зазначає, докази реєстрації ОСОБА_1 (Позивача) громадянином України відсутні, він є громадянином Латвійської республіки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про громадянство України» (в редакції станом на 27.05.2006 року) громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Згідно пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ, громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Набуття громадянства України за народженням врегульовано ст. 7 Закону України «Про громадянство України».

Положеннями наведеної статті передбачено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Статтею 14 вищезазначеного Закону врегульовано порядок набуття громадянства України дитиною у зв'язку з перебуванням у громадянстві України її батьків чи одного з них. Дитина, яка є іноземцем або особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є особою без громадянства, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України. Дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України. Дитина, яка є іноземцем або особою без громадянства, батьки якої перебувають у громадянстві України, реєструється громадянином України за клопотанням одного з батьків. Дитина, яка є іноземцем, один із батьків якої є громадянином України, а другий - іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» Дозвіл на імміграцію може бути скасовано, в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається з копії Свідоцтва про народження ОСОБА_1 (за НОМЕР_1), в графі батько зазначено: ОСОБА_5, національність - українець, громадянство - Україна; в графі мати зазначено: ОСОБА_2, національність - росіянка, громадянство - колишнього СРСР.

Судом встановлено, що матір Позивача має громадянство Латвійської республіки, батько є громадянином України.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Відповідачем всупереч вимогам законодавства не зазначено конкретної підстави чого скасовано дозвіл, а посилання на те, що Позивач є громадянином Латвійської республіки є необґрунтованими та документально не підтверджені.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, при прийнятті рішення Деснянським районним відділом в місті Києві Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 20.01.2016 року № 4/262-16 не дотримано п. 23 Порядку № 1983, згідно з яким ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання, оскільки у Позивача не було відібрано пояснень, що мали бути враховані при прийнятті рішення.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 20.01.2016 року №4/262-16 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятої ним спірної постанови з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, Суд приходить висновків про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 20.01.2016 року №4/262-16.

3. Стягнути з Деснянського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,21 грн. (п'ятиста п'ятдесяти однієї грн. 21 копійок).

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук