Справа № 826/10324/13-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача Кирилюк А.С.

представника відповідача Маяковської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2013 року у справі за адміністративним позовом Північно-східного офісу Держаудитслужби до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги про зобов'язання виконати вимогу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги про зобов'язання виконати п. 2 вимоги від 11.03.2013р. № 26-5-14-14/3186.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2013 року позов задоволено.

Відповідач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача, при цьому вказує на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні 24.11.2016 відповідно до ст. 55 КАС України допущено заміну відповідача у справі - Державної фінансової інспекції в м. Києві його правонаступником - Північно-східним офісом Держаудитслужби.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Вирішуючи спір суд правильно установив, що Державною фінансовою інспекцією в м. Києві було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за період з 01.01.2010 по 01.12.2012.

За результатами ревізії складено акт від 22.02.2013 № 05-30/460, згідно із висновками якого встановлено порушення відповідачем ч. 2 ст. 85 Бюджетного кодексу України, п.2., п.20, 22, 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228.

Листом Держфінінспекції в м. Києві від 11.03.2013 № 26-05-14-14/3186 на адресу Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги направлено письмову вимогу про усунення виявлених ревізією порушень.

Пунктом 2 названої вимоги Лікарню зобов'язано: забезпечити стягнення коштів за спожиті комунальні та експлуатаційні послуги з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця в сумі 83 486,00 грн. та Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика в сумі 335 030,00 гривень.

Позивач, посилаючись на те, що вжитими відповідачем заходами не забезпечено повне виконання п. 2 вимоги, звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими до виконання службовими особами об'єктів, що контролюються, а оскільки відповідачем у повному обсязі п.2 вимоги Держфінінспекції в м. Києві не виконано, то наявні правові підстави для задоволення позову.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно з пунктом 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Пунктом 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 визначено, що якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Отже, позивачу надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Виходячи з наведеного, у органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред'явлена вимога, яка вказує на виявлені збитки, їхній розмір та необхідність їх стягнення.

Оскільки збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 28 жовтня 2014 року №21-462а14, від 23 червня 2015 року №21-967а15, який згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегією суддів установлено, що пункти 2 та 3 вимоги Державної фінансової інспекції в місті Києві щодо усунення виявлених ревізією порушень від 11.03.2013 року № 26-05-14-14/3186 були оскаржені у судовому порядку.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року у справі № 826/12688/13-а, адміністративний позов Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги задоволено в повному обсязі - визнано протиправними та скасовано пункт 2 та 3 вимоги Державної фінансової інспекції в місті Києві щодо усунення виявлених ревізією порушень від 11.03.2013 року № 26-05-14-14/3186.

Відповідно до статті 254 КАС зазначене судове рішення набрало законної сили 28 травня 2014 року.

Згідно із ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи, що збитки не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії, а також те, що пункт 2 вимоги, який позивач просить зобов'язати виконати відповідача, визнаний протиправним та скасований судовим рішенням, яке набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача є помилковим.

Згідно із ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2013 року у справі за адміністративним позовом Північно-східного офісу Держаудитслужби до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги про зобов'язання виконати вимогу - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2013 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову Північно-східного офісу Держаудитслужби - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено 28.11.2016

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: