Справа № 805/136/16-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 р. Справа № 805/136/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабаш Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу від 06.11.2015 року №89 о/с про звільнення з посади, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов'язання вчинити певні дії.

До початку судового розгляду справи по суті позивачем надано до суду уточнений адміністративний позов, в якому позивач просить:

- стягнути з ГУМВС України в Донецькій області суму вихідної допомоги при звільненні, розраховану у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 року №393, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

- стягнути з ГУМВС України в Донецькій області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

- зобов'язати ГУМВС України в Донецькій області видати довідку із зазначенням періоду служби в органах внутрішніх справ, займаної посади та присвоєного спеціального звання.

В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням наданих уточнень) позивач зазначила, що згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області №89о/с від 06.11.2015 року її звільнено з посади за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби. Проте, при звільненні відповідачем не проведено повного розрахунку з позивачем, в який входить виплата одноразової грошової допомоги при звільненні. Позивач зазначає, що сума її одноразової грошової допомоги при звільненні нарахована та виплачена їй не у повному обсязі та несвоєчасно. У зв'язку із зазначеним, вважає, що на її користь відповідно до приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, вказує на те, що внаслідок обмеженого доступу до інформації, що пов'язана з проходженням служби в міліції, в неї відсутня можливість отримання інформації у відповідача у вигляді довідки стосовно займаної посади, спеціального звання та періоду служби в органах внутрішніх справ, необхідної для подальшого працевлаштування. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони не заперечували проти здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження, про що надали відповідні заяви.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходила службу в органах внутрішніх справ, звільнена зі служби наказом ГУМВС України від 06.11.2015 року через скорочення штатів. Трудову книжку ОСОБА_1 отримала 08.12.2015 року. Зазначені обставини підтверджені відповідними довідками ГУМВС в Донецькій області, що мають гриф «для службового користування».

Щодо строку звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідачем до суду надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з приводу пропуску позивачем встановленого КАС України строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Так, відповідач зазначає, що трудова книжка видана позивачу 08.12.2015 року, а провадження у справі відкрито 22.01.2016 року. Таким чином, у зв'язку з пропуском позивачем встановленого КАС України місячного строку звернення до суду з даним позовом, просив суд залишити дану позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Позивачем заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску встановленого КАС України строку звернення до суду з даним позовом, яке вмотивоване тим, що в період з 31.12.2015 року по 05.01.2016 року її дитина перебувала на лікуванні, що підтверджується відповідними записами у медичній картці. Також, позивач вказує на нестабільність ситуації в Донецькій області, а саме проведення антитерористичної операції, що ускладнило своєчасність написання та направлення до суду даної позовної заяви.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також суд бере до уваги правову позицію Конституційного Суду України з цього питання, яка викладена у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 по справі № 1-18/2013, де зазначено наступне. При розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена Конституційним Судом України у абзаці п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, де мова йде про те, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Тобто, вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав, суд виходить з того, що позивачем заявлені вимоги щодо компенсаційних виплат при звільненні, які входять до структури заробітної плати.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення належних до виплати сум при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата працівникові таких сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивачем не пропущено, з огляду на що клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Кодексом законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського

складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393, відповідно до якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Здійснюючи розрахунок суми вихідної допомоги при звільненні відповідач нарахував ОСОБА_2 суму у розмірі 10593,75грн., яка відповідно до видаткового касового ордеру від 30.12.2015 року була виплачена позивачу 20.01.2016 року. Зазначені обставини підтверджені довідкою УФ ЗБО ГУМВС України в Донецькій області від 25.11.2016 року №383 та касовим ордером від 30.12.2015 року, наявними в матеріалах справи.

Тобто факт наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні не є спірним між сторонами.

Втім, спірною між сторонами є сума даної допомоги.

Щодо розміру вихідної допомоги при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що останніми повними місяцями роботи позивача є травень-червень 2015 року, оскільки з липня 2015 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, що не є спірним між сторонами.

Так, з наданої до суду довідки УФ ЗБО ГУМВС України в Донецькій області №382 від 25.11.2016 року вбачається, що в травні 2015 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 4173,94грн., у червні 2015 року - 4491,75грн.

Суд вважає за необхідне зазначити, що суми отриманої позивачем в зазначений період винагороди за участь в АТО не включаються до розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача, оскільки такі виплати передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та, відповідно, не є складовими частинами грошового забезпечення позивача.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у травні 2015 року становить 18 днів, у червні 2015 року - 20 днів.

Так, середньоденна заробітна плата позивача складає: 4173,94 грн. (травень 2015 року ) + 4491,75 грн. (червень 2015 року) : 38 робочих днів за два місяці (18 робочих днів у травні 2015 року та 20 робочих днів у червні 2015 року) = 228 грн. 04 коп.

Середня кількість днів в розрахунковому періоді (травень-червень 2015 року) становить 19.

Так, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1, з якої позивачу необхідно здійснити розрахунок вихідної допомоги при звільненні, становить 4332,76грн.

Таким чином, вихідна допомога при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 4332,76грн. / 2 (50%) * 10 років (календарна вислуга років відповідно до довідки відповідача від 25.11.2016 року №383) = 21663,80грн.

Оскільки відповідачем здійснено нарахування та виплату на користь позивача 10593,75грн. в якості грошової допомоги при звільненні, на її користь підлягає стягненню сума у розмірі 11070,05грн. (21663,80грн. - 10593,75грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ГУМВС України в Донецькій області на її користь суми середнього заробітку згідно ст. 117 КЗпП України з 06.11.2015 року за весь час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача із вимогами стосовно проведення з нею повного розрахунку при звільненні в період часу з 08.12.2015 року (день, коли позивач дізналась про своє звільнення з органів внутрішні справ).

Разом з тим, суд зазначає, що позивача звільнено зі служби в міліції наказом від 06.11.2015 року, тоді як про своє звільнення ОСОБА_1 дізналась 08.12.2015 року та цього ж дня отримала трудову книжку. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем до суду не надано. Таким чином, в зазначений період часу позивач була позбавлення законної можливості звернутись до відповідача із вимогами щодо проведення з нею повного розрахунку при звільненні.

Беручи до уваги вищенаведене, враховуючи обов'язок роботодавця в день звільнення провести остаточний розрахунок з працівником, що звільняється, та вручити йому трудову книжку, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за період з 06.11.2015 року по 08.12.2015 року.

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів в період з 06.11.2015 року по 08.12.2015 року становить 22 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 року по 08.12.2015 року, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 228,04грн. * 22 дні = 5016,88грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стосовно позовних вимог позивача в частині зобов'язання ГУМВС України в Донецькій області видати довідку із зазначенням періоду служби в органах внутрішніх справ, займаної посади та присвоєного спеціального звання суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Втім, суд зазначає, що позивачем не здійснено передбачених діючим законодавством заходів щодо направлення відповідного запиту на отримання довідки із зазначенням періоду служби в органах внутрішніх справ, займаної посади та присвоєного позивачу спеціального звання.

З огляду на наведене в даному випадку у відповідача на момент розгляду справи відсутні підстави для надання вищезазначеної довідки позивачу, або відмови в її наданні, а отже у суду відсутні і підстави для спонукання відповідача до вчинення певних дій у майбутньому, оскільки захисту в судовому порядку підлягають порушені права, а не можливість їх порушення у подальшому.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача видати довідку із зазначенням періоду служби в органах внутрішніх справ, займаної посади та присвоєного спеціального звання є передчасними та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 11070 (одинадцять тисяч сімдесят) грн. 05 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення у розмірі 5016 (п'ять тисяч шістнадцять) грн. 88 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.