Справа № 826/3248/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2016 року письмове провадження № 826/3248/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язати вчинити дії

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України та дати йому вказівку відновити виплату позивачу виплату пенсії за віком з 18.05.2001 - дати припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом з України відповідно до Конституції України та Постанови Правління Пенсійного фонду України від 20.05.2015 №10-1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має право на відновлення отримання пенсії за віком в Україні, незалежно від того, що фактичним місцем її проживання є Республіка Ізраїль. Вказане право позивача ґрунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009, відповідно до якого українські пенсіонери, що проживають поза межами України, мають право на отримання заробленої в Україні пенсії.

Відповідач відзиву на позов не надав. Участі свого представника в судових засіданнях не забезпечив.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд встановив:

Згідно з матеріалами справи позивач є громадянкою України, пенсіонеркою, постійним місцем проживання якої з 18.05.2001 є республіка Ізраїль.

До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач отримувала пенсію в Україні. А при виїзді отримала аванс за шість місяців.

Таким чином, починаючи з кінця 2001 року позивач не отримувала пенсії в Україні.

03.02.2016 позивач отримала відповідь від відповідача на звернення щодо поновлення виплати їй пенсії, заробленої в Україні згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009, про те, що порядок переказування пенсій за кордон здійснюється на підставі міжнародних договорів (угод) в галузі соціального забезпечення. А оскільки угода між Україною та Ізраїлем не ратифікована, то питання про поновлення виплати пенсії розглядатимуться після набрання чинності такою угодою.

Проаналізувавши викладені вище обставини, суд зазначає наступне.

Законодавством, що діяло до 07.10.2009, зокрема, статтею 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", було передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Зокрема, згідно з абз.2 п.п.3.3 п.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать приписам Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (стаття 3, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46, частина перша статті 64 Основного Закону України)

Разом з тим Конституційний Суд України зазначає, що визнання оспорюваних положень Закону неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуванню питань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами та виплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.

Оскільки це конституційне провадження ініційоване судом загальної юрисдикції у зв'язку з розглядом конкретної справи, Конституційний Суд України зазначає, що згідно з частиною другою статті 152 Конституції України, частиною другою статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші правові акти або їх окремі положення,що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Як видно з матеріалів справи 28.09.2012 підписана Угода мiж Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до Держави Ізраїль.

Тобто на даний час вказана угода не набула чинності.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про міжнародні договори України» згода України на обов'язковість для неї міжнародного договору може надаватися шляхом підписання, ратифікації, затвердження, прийняття договору, приєднання до договору.

Згода України на обов'язковість для неї міжнародного договору може надаватися й іншим шляхом, про який домовилися сторони.

Відповідно до ч.1 та п. «б» ч.2 ст. 9 цього Закону ратифікація міжнародних договорів України здійснюється шляхом прийняття закону про ратифікацію, невід'ємною частиною якого є текст міжнародного договору.

На підставі підписаного та офіційно оприлюдненого Президентом України закону Голова Верховної Ради України підписує ратифікаційну грамоту, яка засвідчується підписом Міністра закордонних справ України, якщо договором передбачено обмін такими грамотами.

Ратифікації підлягають міжнародні договори України, що стосуються прав, свобод та обов'язків людини і громадянина.

Зважаючи на те, що питання виплати пенсії стосується прав людини і громадянина, то в даному випадку угода між Україною та державою Ізраїль підлягає ратифікації.

Відповідно до ст..14 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов'язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З наведеного вище випливає, що саме по собі укладання міжнародного договору, зокрема у питаннях, що стосуються прав, свобод та обов'язків людини і громадянина, не достатньо для набуття ними статусу урегульованості.

Так, в даному випадку Закон вимагає проведення спеціальної процедури відносно такого договору - його ратифікації шляхом прийняття відповідного закону. І лише тоді такий договір набуває чинності та стає частиною національного законодавства України, а відтак є обов'язковим для застосування та отримує пріоритет перед іншими актами законодавства України.

Суд звертає увагу, що з часу визнання неконституційним другого речення статті 51 Закону України «По загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» питання про виплату пенсій громадянам України, що перебувають за кордоном, в законодавчому порядку не врегульовано, а відтак державою не виконано вимог п.3 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

У ситуації, яка місце в даній адміністративній справі, угода між Україною та Ізраїлем про соціальне забезпечення не отримала у встановленому порядку згоди України про її обов'язковість для неї, тому в контексті наведеного вище рішення Конституційного Суду України між Україною та Ізраїлем в питаннях, що стосуються соціального забезпечення, в тому числі й виплати пенсії, міжнародний договір відсутній.

Таким чином, подальша відмова відповідача в нарахуванні і виплаті пенсії позивачу аргументована можливістю проведення відповідних дій лише на підстав міжнародних договорів суперечить прийнятому Конституційним Судом України рішенню та свідчить, що порушення гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина має триваючий характер.

У зв'язку з цим суд вважає за необхідне застосувати рішення Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України та Дудник проти України. У згаданих рішеннях йде мова про аналогічну ситуацію з громадянами України, які виїхали на постійне місце проживання до інших країн. Вирішуючи вказані справи Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення з боку держави Україна ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу.

Наведене вище дає підстави зробити висновок, що відмова у поновленні виплати пенсії позивачу, як громадянці України, що постійно проживає закордоном, є протиправною.

Одночасно, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Водночас, відповідно до 2 ч.ст..11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Виходячи з цього, суд вважає, що заявлені позивачем позові вимоги не повною мірою спрямовані на поновлення та захист її порушених прав, а відтак, виконуючи покладене на нього завдання, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Під час розгляду справи судом встановлено, що дії відповідача вчинені без дотримання вимог, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, а тому є протиправним. З огляду на це позовні вимоги слід задовольнити частково, зобов'язавши відповідача повторно вирішити заяву позивача з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Пенсійний фонд України вирішити заяву ОСОБА_2 про поновлення їй виплати заробленої в Україні пенсії.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко