Справа № 826/5952/16
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5952/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Губська Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.

Оксененка О.М.,

при секретарі: Нікітіній А.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача та третьої

особи на стороні відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах громадянина Сомалі ОСОБА_7 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 липня 2016 року по справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у м.Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сомалі ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 15-16 від 17.02.2016 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_7 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, в той час, як представник відповідача та третьої особи на стороні відповідача проти цього заперечувала, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі є громадянином Сомалі, народився в Сомалі, в місті Могадишо, не одружений, за національністю - шихал, віросповідання-іслам (суніт).

Позивачем зазначено, що він виїхав з Сомалі 05.10.2014 нелегально автомобілем до Ефіопії, з Ефіопії літаком до Росії. Державний кордон України перетнув нелегально автомобілем, пішки. Документи, які посвідчують особу, відсутні. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Позивач звернувся до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

ОСОБА_7 04.12.2014 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначив, побоювання за своє життя та здоров'я, через постійні погрози зі сторони озброєного угрупування «Аль-Шабааб», а також загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 14.08.2015 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю останнім обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 15-16 від 17.02.2016 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення відповідача № 49-16 від 07.02.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон або Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Судом першої інстанції встановлено, що твердження заявника мають суперечливий характер.

Так, відповідно до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.12.2014 заявник зазначив, що виїхав з Сомалі з причин погрози вбивства від членів угрупування Аль-Шабааб на свою адресу, оскільки три представника даного угрупування приходили до нього додому та говорили з його батьком і повідомили, що хочуть забрати заявника воювати та захищати релігію країни, після чого позивач залишив Сомалі через три дні.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, під час проведення співбесіди заявник стверджував, що до нього прийшли чотири особи в формі Аль-Шабааб, вони представилися та почали говорити саме із позивачем про те, що він потрібен їм для війни, після чього позивач через десять днів покинув Сомалі.

Крім того, відповідно до анкети заявника, він прямував до України через такі країни, як Ефіопія та Російська Федерація. Однак, під час співбесіди, позивач зазначає, що до території України прямував через Кенію та Російську Федерацію.

Судом першої інстанції встановлено, що заявник не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, як не приймав участі у демонстраціях проти влади. Доказів його переслідування по політичним і етнічним поглядам також не надано, при цьому, заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Так, ч. 22 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, а позивач мав можливість звернутися до компетентних органів із відповідною заявою для отримання захисту, однак цього не зробив.

Крім того, як зазначила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, заявник вже двічі намагався перетнути державний кордон України, що, вочевидь, суперечить його бажанню залишитися в Україні.

Отже, надані заявником до міграційного органу та до суду документи мають суперечливий характер та не підтверджують дійсності обставин.

Жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач дійшов правильного висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, доводи заявника суперечливими (такими, що містять розбіжності) та необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвала в повному обсязі складена 24 листопада 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

О.М.Оксененко

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Оксененко О.М.

Ісаєнко Ю.А.