Справа № 2а-10770/11/2670
Суддя: Пісоцька О.В.
Дата ухвалення: 2011-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

місто Київ

20 грудня 2011 року Справа №2а-10770/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

судді: Пісоцької О.В.,

за участю секретаря

судового засідання Бузінської А.В.,

розглянувши у приміщенні суду у місті Києві у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
доуправління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва
прозобов'язання списати борг,
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі -ОСОБА_2, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі міста Києва (далі -управління ПФ, відповідач), в якому просить зобов'язати відповідача списати борг в сумі 1288грн. 80коп.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовував тим, вимога про сплату боргу надіслана ОСОБА_2 помилково, а тому останній не має підстав сплачувати нараховану у вимозі від 04 травня 2011 року №Ф-178 суму боргу. Крім того, наголошував на тому, що відповідачем порушена процедура оскарження вимоги про сплату боргу, а тому останній підлягає списанню органами Пенсійного фонду України.

Управління ПФ стосовно задоволення заявленого позову заперечує.

У судовому засіданні представник відповідача повідомив суд про те, що управління ПФ дотримано вимоги чинного законодавства під час оскарження ОСОБА_2 в адміністративному порядку вимоги про сплату боргу від 04 травня 2011 року №Ф-178, а тому остання підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 20 грудня 2011 року (протокольною) задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом з підстав визнання обґрунтованими наведених особою відповідних доводів.

Згідно з частиною 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України 20 грудня 2011 року о 10год. 28хв. у відкритому судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, судом встановлено наступне.

У травні на адресу позивача надійшла вимога відповідача від 04 травня 2011 року №Ф-178 (далі -вимога №Ф-178) про сплату боргу в розмірі 1288грн. 80коп.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач направив відповідачу заяву від 23 травня 2011 року про неузгодження вимоги про сплату боргу від 04 травня 2011 року №Ф-178, яке відповідач отримав 30 травня 2011 року. У зазначеній заяві ОСОБА_2 просив управління ПФ: «…надати інформацію, за яким місцем працевлаштування та за який період була нарахована сума, вказана у вимозі. Надіслати мені детальний розрахунок з моєї картки особового рахунку платника зі вказаним періодом за який ПФУ в Солом'янському районі м. Києва здійснив нарахування мені боргу та підстави таких вимог, встановлений Законом розмір страхового внеску, фінансових санкцій та пені, з якого розрахунку склалася сума вимоги…».

Листом від 07 червня 2011 року №8033/03 управління ПФ надало позивачу інформацію, яку останній запитував листом від 23 травня 2011 року.

21 червня 2011 року ОСОБА_2 направив начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві скаргу на порушення відповідачем Постанови Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-2.

15 липня 2011 року на адресу ОСОБА_2 надійшов адміністративний позов управління ПФ про стягнення недоїмки зі сплати страхових внесків.

Не отримавши відповідь на скаргу від 21 червня 2011 року, позивач 25 липня 2011 року звернувся до суду із вказаним позовом.

Листом від 11 жовтня 2011 року №27705/08 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві за результатами повторного розгляду скарги позивача від 21 червня 2011 року повідомило останнього, що управління ПФ під час розгляду заяви позивача про узгодження вимоги про сплату боргу від 04 травня 2011 року №Ю-178 не належним чином оформило відповідь, а саме не прийняло рішення у відповідності до п. 2.5 Порядку розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв платників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-2. Одночасно вказаний лист було направлено відповідачу.

На підставі листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 жовтня 2011 року №27705/08 відповідачем прийнято рішення від 01 листопада 2011 року №16802/03 за результатами розгляду заяви позивача від 23 травня 2011 року про неузгодження вимоги про сплату боргу від 04 травня 2011 року №Ф-178, яким вирішено зазначену вимогу залишити без змін, а заяву ОСОБА_2 -без задоволення.

Також судом встановлено, що позивачем не спростовано несвоєчасність сплати до управління ПФ у період з 01 січня 2010 року по 04 липня 2011 року відповідних сум страхових внесків.

Враховуючи викладене, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов наступних висновків.

Процедуру подання та розгляду органами Пенсійного фонду України заяв платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) при узгодженні ними вимог про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску (далі - вимога), оскарженні рішень про нарахування пені та накладення штрафів, передбачених частинами десятою, одинадцятою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; скарг банків на рішення про накладення фінансових санкцій, передбачених частиною дванадцятою статті 25 Закону визначається Порядком розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв платників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-2 (далі -Порядок №21-2).

Відповідно до пункту 2.1 вказаного Порядку у разі коли платник єдиного внеску вважає, що орган Пенсійного фонду в районі, місті, районі у місті невірно визначив суму недоїмки, такий платник єдиного внеску має право звернутися до територіального органу Пенсійного фонду, вимога якого оскаржується, з заявою про узгодження вимоги, яка подається у письмовій формі та супроводжується документами (розрахунками, копіями платіжних доручень тощо), що свідчать про неправильність сум недоїмки, зазначених у вимозі.

Пунктом 2.4. Порядку №21-2 передбачено, що за результатами розгляду заяви про узгодження вимоги територіальний орган Пенсійного фонду зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та повідомити про нього особу, що подала заяву. При цьому, пунктом 2.5 Порядку №21-2 імперативно визначено, що за результатами розгляду заяви про узгодження вимоги територіальний орган Пенсійного фонду приймає одне з таких рішень: про повне або часткове задоволення заяви платника єдиного внеску про узгодження вимоги, скасування оскарженої вимоги та надсилання платнику нової вимоги; про залишення вимоги без змін, а заяви платника єдиного внеску без задоволення; про залишення заяви платника єдиного внеску в межах процедури узгодження вимоги без розгляду.

Однак, судом враховується, що приписи пункту 2.4 Порядку №21-2 поширюються лише на випадки подання платником заяви про узгодження вимоги, яка має бути належним чином оформлена та супроводжуватися документами.

Як судом встановлено, за своїм змістом подана позивачем заява від 23 травня 2011 року про неузгодження вимоги від 04 травня 2011 року носила характер звернення громадянина, на яке відповідач, у встановлений Законом України «Про звернення громадян»строки надав обґрунтовану відповідь.

Крім того, судом враховується, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі -Закон №1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до абзацу 36 статті 1 вказаного Закону страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Приписи пункту 5 ст. 11 Закону №1058 визначають, що страхувальниками відповідно до цього Закону є застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону. При цьому, пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону №1058 передбачено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №1058 платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Згідно з частиною 6 статті 20 Закону №1058 страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць; для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - квартал.

При цьому в разі здійснення протягом базового звітного періоду виплат (виплати доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, страхувальники одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати авансові платежі у вигляді сум страхових внесків, що підлягають нарахуванню на зазначені виплати (дохід).

У разі недостатності у страхувальника коштів для здійснення в повному обсязі виплати заробітної плати (доходу) та одночасної сплати відповідних авансових платежів виплата зазначених сум та сплата страхових внесків здійснюється в пропорційних розмірах у порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду.

Приписи частини 12 статті 20 Закону №1058 імперативно визначають, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Тобто, у розумінні вищенаведених положень Закону №1058 ОСОБА_2 є застрахованою особою і страхувальником одночасно та зобов'язаний сплачувати страхові внески у встановлений законом строк.

Слід також зазначити, що на момент виникнення спірних правовідносин набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі -Закон №2464).

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону №2464 рішення, прийняті органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Враховуючи, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 позивач є платником єдиного внеску і зобов'язаний виконувати рішення відповідача.

Згідно з частинами 2, 4 статті 25 Закону №2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом Пенсійного фонду в порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

У разі якщо згоди з органом Пенсійного фонду не досягнуто, платник єдиного внеску зобов'язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти робочих днів з дня надходження рішення відповідного органу Пенсійного фонду або оскаржити вимогу до органу Пенсійного фонду вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом Пенсійного фонду, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів з дня надходження узгодженої вимоги, територіальний орган Пенсійного фонду надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

У випадках, зазначених в абзаці шостому цієї частини, територіальний орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. При цьому заходи досудового врегулювання спорів, передбачені законом, не застосовуються.

Відповідно до частини 7 статті 25 Закону №2464 сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема в разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов'язання із сплати єдиного внеску.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується, зокрема, принципом законності.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи, наведені ОСОБА_2 в обґрунтування заявленого позову, спростовані управлінням ПФ.

Таким чином, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва про зобов'язання списати борг задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 7, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя(підпис) О.В. Пісоцька
З оригіналом згідно.