Справа № 694/1044/16-а
Суддя: Кравченко Т. М.
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/1044/16-а Провадження №2-а/694/39/16
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

21.11.2016 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої - судді Кравченко Т.М.,

при секретарі Некречій Н.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника третіх осіб ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Звенигородської міської ради Черкаської області, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішень сесії Звенигородської міської ради,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати незаконними та скасувати рішення Звенигородської міської ради: № 6-3 від 25.04.2003 року в частині ІІ «Передати безкоштовно в приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд: ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 розміром кв.м.; № 17-4 від 30.01.2004 року в частині ІІ «Безкоштовно передати в приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з послідуючим виготовленням державних актів та затвердженням їх на сесії міської ради в спільну сумісну власність ОСОБА_9 АДРЕСА_2 площа 1256 кв.м., ОСОБА_8 АДРЕСА_2, площею 1256 кв.м.»; № 10-3 від 20.12.2006 року в частині ІІ «Затвердити технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом № 8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю громадянам: ОСОБА_3 АДРЕСА_2 площа 527 кв.м., ОСОБА_9 АДРЕСА_2 площа 116 кв.м., ОСОБА_4 АДРЕСА_2 площа 222 кв.м., ОСОБА_10 вул Чорновола, 35 площа 126 кв.м.»

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02 серпня 2000 року на підставі договору дарування вона набула права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м. На території її садиби розміщені господарська будівля, сарай «Б», сарай «В», сарай прибудова «б», вбиральня та огорожа. В подальшому ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_3, яка проживає в суміжному будинковолодінні, здійснила приватизацію земельної ділянки, на якій розміщений один із сараїв, який згідно з договором дарування перебуває у власності позивача. На звернення до архівного відділу позивач отримала копії рішень Звенигородської міської ради № 6-3 від 25.04.2003 року, № 17-4 від 30.01.2004 року та № 10-3 від 20.12.2006 року, які вважає незаконними, безпідставними та такими, що грубо порушують її права.

Так, рішення № 6-3 від 25.04.2003 року прийняте на користь «ОСОБА_8Б.», якої не існує за адресою АДРЕСА_2 в м. Звенигородка; в рішенні відсутній розмір земельної ділянки, що надається в приватну власність. Рішення міської ради № 17-4 від 30.01.2004 року прийняте з порушенням ст. 121 Земельного кодексу України, оскільки за ним надається земельна ділянка в приватну власність розміром 1256 кв.м. при нормі передачі для будівництва та обслуговування житлового будинку в місті не більше 1000 кв.м.; рішення прийняте без погодження всіх землекористувачів будинків № 33 та № 35 по вул. Чорновола та будинку № 15 по вул. Островського в м. Звенигородка. В рішенні міської ради № 10-3 від 20.12.2006 року одночасно йдеться про затвердження технічної документації земельних ділянок та про їх фактичну передачу в приватну власність; рішення суперечить рішенню №17-4 від 30.01.2004 року щодо розмірів земельної ділянки.

Позивач вказує, що оскаржувані рішення винесені без прийняття рішення про вилучення земельної ділянки з користування особи, без прийняття рішень про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та про розгляд проекту відведення земельної ділянки. Міською радою було передано в приватну власність земельну ділянку, яка згідно з технічною документацією закріплена за будинком позивача, однак вона від користування земельною ділянкою не відмовлялась, згоди на вилучення з користування цієї земельної ділянки не надавала.

Строк на звернення до суду не пропущено, оскільки оскаржувані рішення позивач отримала 13 липня 2016 року.

В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 підтримала позов з підстав, викладених у ньому, та просила його задовольнити.

Представник Звенигородської міської ради ОСОБА_11 позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що позивач не вказала, яке саме її право, свободу чи інтерес повинен захистити суд та не надала жодних письмових доказів на підтвердження своїх вимог. Згідно договору дарування позивач набула право власності на 9/25 частин багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. При цьому площа цієї частини надвірних споруд не визначена та вони не виділені в натурі. Позивач не надала суду правовстановлюючих документів, які б підтверджували належність їй окремого сараю, та не надала жодних доказів, що такий сарай розташований на приватизованій на підставі рішень міської ради земельній ділянці.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представник ОСОБА_6 заперечували проти позову. Вважають оскаржувані рішення міської ради законними. Пояснили, що приватизували земельну ділянку по АДРЕСА_2 в м. Звенигородка пропорційно до своїх часток в спільній частковій власності на будинковолодіння за цією адресою. Приватизацією жодним чином не порушено права позивача. Третя особа ОСОБА_3 також пояснила, що за паспортом її ім'я «Ксенія», однак знайомі називають її «Оксаною», а тому в рішеннях міської ради значаться різні ініціали. Інших осіб з прізвищем «Бурлаченко» по АДРЕСА_2 немає.

Залучена в якості третьої особи ОСОБА_9 згідно відповіді Звенигородської держнотконтори від 28.09.2016 року померла 17.07.2016 року. Спадкова справа не заводилась, спадкоємці із заявами не звертались, а тому залучити правонаступників суд не має можливості (а.с. 66).

Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору дарування частини будинку від 02 серпня 2000 року позивач ОСОБА_7 є власником 9/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1000 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташований один одноповерховий будинок з верандами «а», «а-1», «а-2», «а-3», з ганком «к», «к-1», «к-2», «к-3», сараями «Б», «В», сараєм-прибудовою «б», вбиральнею та огорожею (а.с. 5, 6).

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 було досліджено інвентаризаційні справи на будинковолодіння по АДРЕСА_2 та будинковолодіння по АДРЕСА_1 в м. Звенигородка Черкаської області.

З інвентаризаційної справи будинковолодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що воно має чотирьох співвласників, одим з яких є позивач ОСОБА_7 Воно розташоване на земельній ділянці, фактичний розмір якої становить 1300 кв.м., з яких під будинком та господарськими спорудами знаходиться 294 кв.м., а під двором - 1006 кв.м. Частина земельної ділянки на даний час приватизована одним із співвласників. На земельній ділянці розташовані житловий будинок з прибудовами «А», сарай «Бб», погріб «Г», гараж «Е», убиральня «Д», ворота з хвірткою № 1, ворота № 2, огорожа № 3 (а.с. 82).

Згідно інвентаризаційної справи будинковолодіння по АДРЕСА_2 в м. Звенигородка також має чотирьох співвласників: ОСОБА_5 - 4/25 частини, ОСОБА_3 - 1/10 частини, ОСОБА_9 - 7/50 частини, ОСОБА_4 - 6/25 частини. Воно розташоване на земельній ділянці, фактичний розмір якої 1256 кв.м., з яких під будинком та господарськими спорудами знаходиться 311 кв.м., а під двором - 945 кв.м. На земельній ділянці розташовані житловий будинок з верандами «А, а, а-1», сарай «Б», погріб «П», вбиральня «г,б», літній душ «Е», огорожа № 1 (а.с. 83).

Згідно рішення Звенигородської міської ради № 6-3 від 25.04.2003 року ОСОБА_8 передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 без зазначення розміру цієї ділянки (а.с. 13).

Рішенням Звенигородської міської ради № 17-4 від 30.01.2004 року безкоштовно передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з послідуючим виготовленням державних актів та затвердженням їх на сесії міської ради спільну сумісну власність ОСОБА_9, ОСОБА_8 по АДРЕСА_2, площею 1256 кв.м. (а.с.14).

Рішенням Звенигородської міської ради № 10-3 від 20.12.2006 року затверджено технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом № 8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю за адресою АДРЕСА_2 громадянам: ОСОБА_3 площею 527 кв.м., ОСОБА_9 площею 116 кв.м., ОСОБА_4 площею 222 кв.м., ОСОБА_10 площею 126 кв.м. (а.с. 15, 49-52).

З довідки виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 21.11.2016 року вбачається, що відповідно до схематичного плану забудови кварталу № 68 для обслуговування будинку та господарських будівель і споруд за садибною ділянкою по АДРЕСА_1, виділена земельна ділянка площею 1000 кв.м. Частина земельної ділянки (що не приватизована) перебуває в комунальній власності. Рішення щодо передачі земельної ділянки в постійне користування, оренду чи сервітут не приймалися (а.с. 89).

Відповідно до ст. 3 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Згідно ст. 4 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Відповідно до ст. 18 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 22 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України (в редакції 2001 року) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема:

а) розпорядження землями територіальних громад;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 81 Земельного Кодексу України (в редакції 2001 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ст. 116 Земельного Кодексу України (в редакції 2001 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Судом встановлено, що згідно договору дарування ОСОБА_7 набула права власності на 9/25 частин будинку по АДРЕСА_1 в м. Звенигородка з відповідною частиною надвірних господарських споруд без виділу їх в натурі. При цьому позивач не набула права власності на земельну ділянку за цією адресою, оскільки вона на момент укладання договору дарування перебувала в комунальній власності. Рішення про передачу в користування чи у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_7 міською радою також не приймалося.

Під час приватизації земельних ділянок третіми особами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодним чином не було порушено прав позивача, оскільки належне їм на праві спільної часткової власності будинковолодінням розташоване на окремій земельній ділянці по АДРЕСА_2 в м. Звенигородка загальною площею 1256 кв.м., а приватизовано ними лише 991 кв.м.

Доказів того, що на земельній ділянці, яку приватизувала ОСОБА_3, розташований сарай, який належить позивачу ОСОБА_7, суду не надано, а тому таке твердження суд вважає безпідставним.

Стаття 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в том числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що під час прийняття рішень Звенигородської міської ради № 6-3 від 25.04.2003 року, № 17-4 від 30.01.2004 року, № 10-3 від 20.12.2006 року орган місцевого самоврядування діяв в межах своїх повноважень, відповідно до норм чинного Земельного законодавства України, а права позивача ОСОБА_7 внаслідок прийняття вказаних рішень жодним чином не порушені.

За таких обставин в задоволенні позову про скасування рішень міської ради слід відмовити повністю.

На підставі ст.ст. 26, 59, 73, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 3, 4, 17, 18, 19, 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), ст.ст. 12, 78, 80, 81, 89, 116, 118, 120, 121 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 70, 71, 159, 160-163, 167 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Звенигородської міської ради Черкаської області, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10 про скасування рішень сесії Звенигородської міської ради - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, постанова якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на постанову суду може бути подано до Київського апеляційного адміністративного суду через Звенигородський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т.М. Кравченко