Справа № 2а-1777/12/1370
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

24 листопада 2016 року №2а-1777/12/1370

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Тайстри В.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області про визнання дій протиправними, скасування наказу №5 о/с від 30.01.2004 року про звільнення з посади та органів кримінально-виконавчої системи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної пенітенціарної служби України про визнання дій протиправними, скасування наказу №5о/с від 30.01.2004 року та поновлення на роботі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2012 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 року скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2012 року, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У подальшому, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2012 року позовну заяву було повернуто позивачу.

Однак, така ухвала суду була скасована ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2012 року, а матеріали справи направлено для продовження розгляду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.02.2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2014 року в адміністративній справі №2а-1777/12/1370 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено повністю.

Не погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.08.2016 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14.02.2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2014 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

30.08.2016 року справа була надіслана Вищим адміністративним судом України до Львівського окружного адміністративного суду для розгляду та надійшла до суду 09.09.2016 року, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Відповідно до вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №2а-1777/12/1370 передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою від 12.09.2016 року адміністративну справу №2а-1777/12/1370 суддею Сасевичем О.М. було прийнято до свого провадження.

У судовому засіданні 26.09.2016 року протокольною ухвалою суду було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.09.2016 року було зупинено провадження в адміністративній справі №2а-1777/12/1370 до отримання судом із Личаківського районного суду м.Львова та суду апеляційної інстанції витребуваних документів, згідно запиту від 26.09.2016 року.

Ухвалою від 17.10.2016 року провадження в адміністративній справі №2а-1777/12/1370 було поновлено.

У судовому засіданні 24.11.2016 року судом було враховано додаткові уточнення позивача щодо позовних вимог та прийнято збільшення позовних вимог щодо моральної шкоди.

Окрім цього, в судовому засіданні 24.11.2016 року було поставлено на вирішення клопотання представника відповідача від 23.11.2016 року №10/16/1386 про залишення позовної заяви без розгляду.

Позивач проти залишення позовної заяви без розгляду заперечив, наголошуючи на тому, що строку звернення до суду не пропускав.

Представник відповідача підтримав аргументи та вимоги свого клопотання й просив суд залишити позовну заяву без розгляду, у зв'язку з пропуском установленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Заслухавши думку позивача, представника відповідача щодо залишення позовної заяви без розгляду, перевіривши матеріали справи, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення, а позовна заява залишенню без розгляду, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, право на судовий захист гарантується кожному. Особа, право, свобода чи інтерес якої порушуються, не визнаються чи оспорюються, має право на звернення до суду за їх захистом чи поновленням.

Відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.

У цьому контексті суд наголошує на тому, що строки звернення до адміністративного суду, як і строки давності, є важливим інструментом, використання якого дозволяє забезпечити, зокрема, дотримання принципу правової визначеності.

Подібне трактування строків давності (яке може бути застосованим і для строків звернення до суду) неодноразово викладав у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини. Так, у п.137 рішення у справі «ОСОБА_3 проти України» Суд зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Окрім того, в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 Верховний Суд України виклав правову позицію, в якій також вказав на те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «ОСОБА_4 та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому, як зазначає Верховний Суд України в цій же постанові від 16.11.2016 року в справі №6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Ураховуючи наведене, суд відзначає, що в даній адміністративній справі предметом оскарження є наказ відповідача №5о/с від 30.01.2004 року по особовому складу про звільнення позивача в запас через службову невідповідність, а інші позовні вимоги (поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди) за своєю природою є похідними від цієї.

Отже, на момент звернення в лютому 2012 року ОСОБА_1 до суду з даним позовом, з часу видання оспорюваного наказу спливло вісім років, що безумовно породжує сумнів у дотриманні вимог національного законодавства щодо строку звернення до суду та тягне за собою необхідність з'ясування обставин щодо пропущення або ж не пропущення строків звернення до суду, а в разі пропущення - наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, зі застосуванням відповідних правових наслідків.

У зв'язку з чим, суд повинен встановити, коли розпочався перебіг строку звернення до суду, тобто коли позивач довідався або ж міг (повинен був) довідатися про порушення своїх прав та інтересів унаслідок спірного наказу, а відтак, застосувавши відповідну норму щодо строку звернення до суду, вирішити питання можливості розгляду даної справи судом.

Відтак, у першу чергу суд зауважує, що матеріалами, зібраними у ході нового розгляду даної справи, підтверджується, що позивач дізнався про оспорюваний наказ про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року щонайменше у лютому 2004 року.

Зокрема, вказане не заперечується сторонами та підтверджується фактом звернення ОСОБА_1 18.02.2004 року до Личаківського районного суду м.Львова зі скаргою, в якій він просив визнати такий наказ недійсним (ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.08.2005 року в цивільній справі №2-4595/2005р. таку скаргу позивача було залишено без розгляду), про що Львівський окружний адміністративний суд було проінформовано листом Личаківського районного суду м.Львова від 29.09.2016 року №2-4595/05.

При цьому, суд приходить до переконання, що власне з моменту ознайомлення позивача у лютому 2004 року з наказом про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року і розпочався строк для звернення до суду, позаяк, про можливе порушення своїх прав та інтересів позивач повинен був (міг) довідатися ще тоді, а не з моменту, коли йому стало відомо про закриття 13.01.2012 року кримінальної справи, порушеної щодо нього за ч.3 ст.191, ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України.

Так, у цьому контексті суд звертає увагу й наголошує на тому, що підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року було не порушення чи розслідування кримінальної справи стосовно позивача та не факт вчинення ним злочину. Матеріальною підставою спірного наказу й єдиним приводом для його прийняття був наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 24.01.2004 року №10, про що й зазначено в наказі про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року в частині підстав для його прийняття.

Відтак, про таку матеріальну підставу оспорюваного в цій справі розпорядчого рішення ОСОБА_1 повинен був дізнатися з моменту ознайомлення у лютому 2004 року з наказом про звільнення №5о/с від 30.01.2004 року, де зазначена ця підстава як єдиний привід видання спірного наказу.

Окрім цього, під час нового розгляду даної адміністративної справи до її матеріалів було також долучено згаданий вище наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 24.01.2004 року №10 «Про суттєві порушення в роботі Львівського територіального контрольно-ревізійного відділу та покарання винних», яким було вирішено звільнити ОСОБА_1 через службову невідповідність.

Так, як випливає зі змісту цього наказу від 24.01.2004 року №10, рішення щодо звільнення позивача зі служби було прийнято не в зв'язку з його засудженням чи розслідуванням кримінальної справи щодо позивача й не тільки з підстав можливого вчинення ним злочину та порушення відповідної кримінальної справи, а з сукупності підстав (надання фіктивних фінансових документів, а також неналежного виконання функціональних обов'язків, допущення неправомірних дій під час здійснення контрольних заходів, випадків попередніх притягнень до дисциплінарної відповідальності), які свідчили про службову невідповідність такої особи.

Більш того, під час нового розгляду даної справи було отримано судові рішення, постановлені в адміністративній справі №803/2321/13-а, провадження в якій було порушено за позовною заявою ОСОБА_1 про скасування наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 24.01.2004 року №10.

Зокрема, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 року такий адміністративний позов було залишено без розгляду, в зв'язку з пропущенням строку звернення до суду. У такому рішенні суд вказав, що ОСОБА_1 з посади, у зв'язку з засудженням, не звільнявся (не був засуджений), не був відсторонений від посади у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи, а був звільнений з кримінально-виконавчої системи за п.64 «д» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відтак, суд дійшов висновку, що порушення кримінальної справи проти ОСОБА_1 не позбавляло його можливості, дотримуючись установлених законом строків, своєчасно звернутися до суду з позовом про скасування наказу від 24.01.2004 року №10, який був підставою для видання оспорюваного в цій справі наказу №5о/с від 30.01.2004 року.

Така ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 року в справі №803/2321/13-а була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2014 року, а ухвалою Вищого адміністративного суду від 09.04.2014 року суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою на такі судові рішення.

Таким чином, зважаючи на встановлені нові обставини даної справи в їх сукупності, аналізуючи її дійсні обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що розслідування кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 та її подальше закриття самі по собі не могли обумовлювати дату початку обчислення строку звернення до суду з вимогою про скасування наказу №5о/с від 30.01.2004 року, який розпочався з лютого 2004 року.

При цьому, виходячи з норм ч.1 ст.58 Конституції України, змісту Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99), строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

Указане відповідає також і правовій позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в інформаційному листі від 05.07.2011 року №945/11/13-11, де він зазначив, що зміст суб'єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що на момент початку перебігу строку звернення до суду з вимогами про скасування наказу №5о/с від 30.01.2004 року Кодекс адміністративного судочинства України ще не був прийнятий, а тому, в даному випадку неможливим є застосування норм за ч.3 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк звернення до адміністративного суду.

У той же час, чинними на той момент нормами ст.233 Кодексу законів про працю України було встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд зауважує, що із даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 27.02.2012 року, про що свідчить штамп відділення поштового зв'язку на конверті (позовна заява надійшла до суду 29.02.2012 року), таким чином, на час подання позивачем цього позову до суду, позивачем було пропущено строк звернення до суду.

У відповідності до ч.2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Так, чинним процесуальним законом, а саме ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 цієї статті, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно ч.2 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи

У відповідності до п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

При викладених вище обставинах, суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, яких у даному випадку не встановлено.

У цьому контексті суд також зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав, що знайшло своє підтвердження в практиці Європейського Суду з прав людини (зокрема у рішенні в справі «Девеер проти Бельгії», рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії»).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 пропущено строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, а з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та для постановлення іншого рішення, суд вважає необхідним застосувати зазначені вище норми закону та залишити позовну заяву без розгляду.

Керуючись ст.ст.2, 99, 100, 106, 107, 155, 160, 162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання представника відповідача задовольнити.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області про визнання дій протиправними, скасування наказу №5 о/с від 30.01.2004 року про звільнення з посади та органів кримінально-виконавчої системи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 28 листопада 2016 року.