Справа № 2а-4708/11/2670
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2011-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 липня 2011 року 15:22 № 2а-4708/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Патратій О.В. за участю секретаря Рагімової Н.А. та представників сторін:

від позивача: Омельченко О.А., Манжоли Д.В.,

від відповідача: Куцої І.І., Іванської О.А.,

від прокуратури: Біленко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Серв'є»
до 1. Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 2. Прокуратури Деснянського району м. Києва
про визнання протиправними дій, скасування рішень, викладених в акті перевірки від 24.02.2011р., визнання відсутності компетенції,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Серв'є Україна»(далі -позивач) з позовом до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі -відповідач-1), Прокуратури Деснянського району міста Києва (далі - відповідач-2), в якому, після остаточного уточнення позовних вимог у заяві від 18.05.2011р., просило визнати протиправними дії відповідачів по проведенню спільної позапланової виїзної перевірки щодо виконання робочих місць для працевлаштування інвалідів, реєстрації у відділенні Фонду, подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, своєчасного та повного надходження адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України; скасувати рішення, викладене в абз. 1 Акту перевірки від 24.02.2011 р. № 28-П11 про невиконання позивачем у 2006, 2008 роках нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; скасувати рішення, викладене в абз. 2-3 Акту перевірки від 24.02.2011 р. № 28-П11 про нарахування адміністративно-господарських санкцій в сумі 251 833,12 грн. та пені в сумі 75 001,12 грн.; встановити відсутність компетенції відповідача-2 проводити перевірку щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачі безпідставно дійшли висновку про невиконання позивачем у 2006, 2008 роках нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та обов'язок позивача сплатити адміністративно-господарські санкції за таке порушення в розмірі 251 833,12 грн. та пеню у розмірі 75 001,12 грн., оскільки позивачем було забезпечено виконання зазначеного нормативу. Спірне рішення, викладене в абз. 1-3 Акту перевірки від 24.02.2011 р. № 28-П11, на думку позивача, прийнято у зв'язку з безпідставним виключенням відповідачами з числа працюючих інвалідів гр.-ки Закалати Л.С., яка була визнана рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2006 року недієздатною.

Позивач зазначав, що на момент укладання трудового договору (01.08.2006 р.) Закалата Л.С. мала повну цивільну дієздатність, при цьому визнання працівника-інваліда недієздатним не може бути підставою для визнання особи такою, яка не може працювати.

Згідно довідки МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності Закалаті Л.С. було рекомендовано легку працю, відомості про визнання Закалати Л.С. відповідно до ст. 9 Закону України «Про психіатричну допомогу»внаслідок психічного розладу непридатною для виконання окремих видів діяльності відсутні, тому виключення відповідачами вказаної особи з числа працюючих інвалідів позивач вважає протиправним.

Крім того, позивач посилався на порушення відповідачами порядку проведення перевірки, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року, якою затверджено Порядок проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю. Зокрема, Порядок не передбачає проведення Фондом соціального захисту інвалідів спільно з будь-яким органом, доручення прокуратури не входить до переліку підстав для проведення перевірки, крім того, позивачу не було надано направлення на перевірку.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач-1 -Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів проти позову заперечував, посилаючись на те, що під час перевірки ТОВ «Серв'є Україна»було встановлено порушення позивачем вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», яке полягало у невиконанні у 2006, 2008 роках нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки включена до числа працюючих інвалідів Закалата Л.С. рішенням суду визнана недієздатною, відтак за своїм психічним станом не могла працювати.

З огляду на виявлене порушення відповідач вважає обґрунтованими висновки, викладені в акті перевірки, щодо обов'язку позивача сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню, розмір яких визначено ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідач-2 - Прокуратура Деснянського району міста Києва проти позову заперечував, посилаючи на те, що перевірку ТОВ «Серв'є Україна»було проведено згідно вимог Конституції України та Закону України «Про прокуратуру». Зокрема, відповідно до ст. 19 України «Про прокуратуру»предметом нагляду органів прокуратури за додержанням та застосування законів є, зокрема, нагляд за додержання законів про недоторканість особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі та гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав.

Виходячи з вказаних функцій прокуратурою Деснянського району в м. Києві в лютому 2011 року було проведено перевірку дотримання підприємствами, установами та організаціями вимог чинного законодавства України, спрямованого на захист незахищених верств населення, під час якої було встановлено, що протягом 2006, 2008 років ТОВ «Серв'є Україна»нараховувалась та виплачувалась заробітна плата Закалаті Л.С., інваліду ІІ групи, яка рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.06р. визнана недієздатною.

Опитана в прокуратурі Деснянського району м. Києва опікун Закалати Л.С. Смирнова З.М. пояснила, що документи своєї доньки Закалати Л.С. вона подала до позивача для працевлаштування у зв'язку з тяжким матеріальним становищем, тоді як роботу донька фактично не виконувала.

За встановленим фактом Київським міським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів України, за запитом прокуратури Деснянського району м. Києва, проведено перевірку ТОВ «Серв'є Україна»щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, реєстрації у відділенні Фонду, подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, своєчасного та повного надходження адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України, під час якої встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

З огляду на вищевказане, відповідач-2 вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 14 липня 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2011 року Київським міським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів спільно з прокуратурою Деснянського району м. Києва було проведено перевірку ТОВ «Серв'є Україна»щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, реєстрації у відділенні Фонду, подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, своєчасного та повного надходження адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України, за результатами якої складено акт № 28-П 11 від 24.02.2011 р.

Під час перевірки було встановлено, що протягом 2006, 2008 років у ТОВ «Серв'є Україна»в якості інваліда була працевлаштована Закалата Л.С., інвалід ІІ групи, яка рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.06 р. по справі №2о-278/2006 визнана недієздатною та такою, що потребує встановлення опіки. У зв'язку з цим Закалата Л.С. за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак - не може працювати та не включається до нормативу робочих місць.

У зв'язку з викладеним в акті перевірки викладено висновок про обов'язок позивача на виконання вимог ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»нарахувати за 2006, 2008 роки адміністративно-господарські санкції в сумі 251 833, 12 грн. та пеню в розмірі 75 011, 12 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Факт виключення Закалати Л.С. з числа інвалідів позивач вважає безпідставним, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.06 р. по справі №2о-278/2006 набуло законної сили 05.01.07 р., після спливу терміну подання заяви на апеляційне оскарження, і під час виникнення правовідносин у 2006 році не могло враховуватися; на момент укладення трудового договору (01.08.2006 р.) Закалата Л.С. мала повну цивільну дієздатність і могла перебувати у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями; згідно довідки МСЕК №057031 за 2003 р. Закалаті Л.С. рекомендовано виконувати легку працю.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вiд 21.03.1991 № 875-XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Положенням про Фонд соціальної захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434.

Статтею 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»передбачено, що держава створює правові, економічні, політичні, соціально-побутові та соціально-психологічні умови для задоволення потреб інвалідів у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Відповідно до Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434, Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Основними завданнями Фонду є реалізація у межах своєї компетенції державної політики у сфері соціального захисту інвалідів; контроль за виконанням підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами і організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю (далі - підприємства), нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, установленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»; фінансування заходів щодо соціального захисту інвалідів.

Відповідно до Положення «Про Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів», затвердженого наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 01.03.2007 № 16, Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі -відділення) є територіальним органом Фонду, що утворюється для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України, та підзвітне і підконтрольне Фонду.

Основними завданнями відділення є участь, у межах своєї компетенції, в реалізації на території області державної політики у сфері соціального захисту інвалідів; здійснення на території області контролю за додержанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, відділення Фонду за наказом його керівника може проводити планові та позапланові, виїзні та невиїзні перевірки. Предметом проведення перевірки, зокрема, є виконання роботодавцями нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплата роботодавцями суми адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

У межах зазначених нормативів здійснюється також працевлаштування інвалідів унаслідок психічного розладу відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу».

Таким чином, Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»прямо передбачено можливість працевлаштування осіб, яким надається психіатрична допомога, що відповідає також конституційному праву на працю.

Статтею 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ст. 22 Кодексу законів України про працю).

Обмеження, пов'язані з виконанням окремих видів діяльності, для осіб, яким надається психіатрична допомога, чітко визначені у ст. 9 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Згідно вказаної норми особа може бути визнана тимчасово (на строк до п'яти років) або постійно непридатною внаслідок психічного розладу до виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для неї або оточуючих.

З метою встановлення придатності особи до виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби) з особливими вимогами до стану її психічного здоров'я вона підлягає обов'язковому попередньому (перед початком діяльності) та періодичним (у процесі діяльності) психіатричним оглядам. Порядок проведення попередніх і періодичних психіатричних оглядів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Рішення про визнання особи внаслідок психічного розладу тимчасово або постійно непридатною до виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для неї або оточуючих, приймається відповідною лікарською комісією за участю лікаря-психіатра на підставі оцінки стану психічного здоров'я особи відповідно до переліку медичних психіатричних протипоказань і може бути оскаржено до суду (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Перелік медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи або оточуючих, затверджується Кабінетом Міністрів України і підлягає періодичному (не рідше одного разу на п'ять років) перегляду.

На виконання положень вказаних положень Закону постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 р. № 1465 затверджено Перелік медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність, або оточуючих.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 р. № 1465 загальними медичними психіатричними протипоказаннями для зазначених у цьому переліку видів діяльності, що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність, або оточуючих є тяжкі хронічні та затяжні психічні розлади (захворювання), що супроводжуються затьмаренням свідомості, порушенням сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті та позбавляють особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Додаткові психіатричні протипоказання наведено у третій графі цього переліку.

Як вбачається з Переліку медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 р. № 1465, серед працівників та посад, для яких встановлені певні обмеження, відсутня посада коректора текстів, на якій працювала Закалата Л.С.

Відповідно до п. 6 Порядку проведення обов'язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів, постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 р. № 1465, у разі виявлення в особи ознак психічного захворювання (розладу), зазначеного у переліку, яке є протипоказанням для виконання окремих видів діяльності, або якщо вона страждала на тяжкий психічний розлад в минулому (не менш як 5 років тому), а також у разі незгоди особи з результатами психіатричного огляду вона повинна пройти додаткове психіатричне обстеження амбулаторно або в умовах стаціонару. Рішення про наявність психіатричних протипоказань для виконання окремих видів діяльності після додаткового психіатричного обстеження приймається лікарсько-консультативною комісією.

З системного аналізу вищевказаних нормативно-правових актів вбачається, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають рівне з іншими громадянами право на працевлаштування та укладання трудового договору; обмеження у працевлаштуванні допускається лише щодо окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), які входять до Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 р. № 1465, та лише на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії.

Будь-які інші обмеження у реалізації права на працю вказаних осіб в силу положень ст. 22, 43 Конституції України та ст. 22 Кодексу законів України про працю не допускаються.

Відтак, сам лише факт визнання особи недієздатною у встановленому порядку, за відсутності висновку лікарсько-консультативної комісії, яким встановлено обмеження на виконання певного виду робіт, не є підставою для визнання особи такою, що не може виконувати певну трудову функцію.

В даному випадку висновку лікарсько-консультативної комісії, яким встановлено обмеження Закалати Л.С. на виконання певного виду робіт відповідачами надано не було. За відсутності такого висновку висновки, викладені в акті перевірки, про неспроможність Закалати Л.С. до виконання трудових функцій та виключення на цій підставі Закалати Л.С. з нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів суд вважає безпідставним.

Крім того, суд зазначає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.06 р. по справі №2о-278/2006, яким Закалату Л.С. було визнано недієздатною, набуло законної сили 05.01.07 р., після спливу терміну подання заяви на апеляційне оскарження. В той же час, Закалата Л.С. була прийнята на роботу до ТОВ «Серв'є Україна»з 01.08.2006р. відповідно до наказу № 57-к від 01.08.2006 р. (а.с. 34).

Відтак, на момент укладення трудового договору Закалата Л.С. мала повну цивільну дієздатність і могла перебувати у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями.

Більше того, згідно довідки МСЕК № 057031 за 2003 р., яка наявна в матеріалах справи (а.с. 33), вбачається, що Закалаті Л.С. рекомендовано виконувати легку працю.

Допитана під час судового розгляду свідок Щербата Ю.В., яка є дільничним лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, де перебуває на обліку Закалата Л.С., пояснила суду, що жодних протипоказань до роботи Закалаті Л.С. встановлено не було, діагноз Закалати Л.С. не перешкоджав їй виконувати легку працю.

Перебування Закалати Л.С. в трудових відносинах з ТОВ «Серв'є Україна»підтверджується також іншими наявними в матеріалах справи доказами: табелями обліку використання робочого часу (а.с. 122-172), особовим листком по обліку кадрів (а.с.179-180), витягом з розрахунково-платіжних відомостей по нарахуванню заробітної плати за 2006 рік (а.с. 181-182), витягом з відомостей по виплаті заробітної плати (а.с. 183), індивідуальними відомостями про застраховану особу за 2006 та 2008 роки (а.с. 184,185).

Таким чином, наявність підстав для виключення Закалати Л.С. з нормативу працевлаштування інвалідів в судовому засіданні підтверджено не було, оскільки Закалата Л.С. була оформлена на роботу у встановленому законодавством порядку, отримувала заробітну плату, з її заробітної плати робилися обов'язкові відрахування до бюджету. Вказана особа є інвалідом та формально відповідає всім ознакам для зарахування до нормативу працевлаштування інвалідів.

Згідно змісту ст. 19-20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»забезпечення інтересів інвалідів засобами вказаного закону полягає або у їх працевлаштуванні, або у отриманні адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і цільове використання вказаних коштів на потреби інвалідів.

Оскільки позивач як роботодавець забезпечив працевлаштування інваліда і отримання ним коштів у вигляді заробітної плати, тобто виконав свої зобов'язання з працевлаштування інваліда, висновок відповідачів про порушення позивачем вимог чинного законодавства та про обов'язок сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню є безпідставним.

Відтак, позовні вимоги в даній частині суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню. При цьому суд, керуючись частиною 2 статті 11 КАС України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в даній частині шляхом визнання протиправними дій відповідачів щодо включення до акту перевірки висновку про невиконання позивачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та обов'язок позивача сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню за таке порушення.

Суд зазначає, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень (нормативно-правовим актом чи актом індивідуального характеру) та не може бути предметом оскарження в адміністративному процесі. Проте, на підставі ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративного суду може бути звернена вимога про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень.

Окружний адміністративний суд міста Києва враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 24 січня 2006 року про те, що для можливості судового захисту законом не вимагається наявність негативних наслідків перевірки, а право на судовий захист пов'язане із самою протиправністю такої перевірки.

Отже, дії відповідачів, як суб'єктів владних повноважень, по проведенню перевірки мають вплив на права, свободи та інтереси позивача (зокрема, висновки, викладені в акті перевірки, можуть бути підставою для стягнення з позивача адміністративно-господарських санкцій та пені в судовому порядку), а тому можуть бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання протиправними дії відповідачів по проведенню спільної позапланової виїзної перевірки щодо виконання робочих місць для працевлаштування інвалідів та встановлення відсутності компетенції прокуратури Деснянського району м. Києва проводити перевірку щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в даній частині позивач виходив, зокрема, з того, що прокуратура не наділена повноваженнями здійснювати контроль та нагляд за додержанням законодавства про соціальний захист інвалідів, в тому числі щодо виконання робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки такі повноваження покладені на спеціально уповноважений орган -Фонд соціального захисту інвалідів, а тому дії прокура по проведенню перевірки вчинені з перевищенням повноважень.

Суд вважає доводи позивача помилковими виходячи з наступного.

Відповідно ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: підтримання державного обвинувачення в суді; редставництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Конституції України прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів та функцію попереднього слідства - до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів, та до сформування системи досудового слідства і введення в дію законів, що регулюють її функціонування.

Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру»№ 1789-XII від 5 листопада 1991 року.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про прокуратуру»діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань:

1) закріплених Конституцією України незалежності республіки, суспільного та державного ладу, політичної та економічної систем, прав національних груп і територіальних утворень;

2) гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина;

3) основ демократичного устрою державної влади, правового статусу місцевих Рад, органів самоорганізації населення.

З огляду на ці конституційні та законодавчі приписи завдання прокуратури України полягає в забезпеченні захисту від протиправних посягань на суспільний та державний лад, на права і свободи людини і громадянина, а також основи демократичного устрою суспільства легітимними засобами і методами. Її діяльність ґрунтується на Конституції України, законах України та інших нормативно-правових актах.

Право на соціальний захист є визначальним для групи соціально-економічних прав громадянина.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про прокуратуру»предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Таким чином, законодавчо визначені повноваження прокуратури з нагляду за додержанням законів з питань додержання прав людини та громадянина, серед яких є право на соціальний захист; предметом такого нагляду може бути відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

При цьому, діюче законодавство не містить виключень чи обмежень щодо предмету нагляду прокурором за додержанням законів, не визначає переліку таких законів, коли йдеться про питання додержання прав людини та громадянина, а також про питання відповідності актів підприємств, установ, організацій та їх посадових осіб вимогам закону. При здійсненні прокурорського нагляду прокурор вправі доручити спеціалісту проведення перевірки, при цьому, доручення прокуратурою Київському міському відділенню Фонду соціального захисту інвалідів провести перевірку підконтрольного підприємства не виключає можливість проведення перевірки і самою прокуратурою.

Отже, із системного аналізу вказаних правових норм слідує, що проведення прокурором спільно з Київським міським відділенням Фонду соціального захисту перевірки виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у спірному випадку здійснено прокурором в межах повноважень, визначених законом, а тому доводи позивач щодо зворотного є помилковими.

Щодо посилання позивача на відсутність підстав для проведення перевірки суд зазначає, що відповідно до п. 5 Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 70, позапланова виїзна перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за рішенням суду, у разі звернення фізичних та юридичних осіб про порушення роботодавцем вимог законодавства, за бажанням роботодавця та у разі неподання роботодавцем звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів або подання такого звіту з помилками, що призвели до несплати суми адміністративно-господарських санкцій або сплати їх у неповному обсязі.

В даному випадку підставою для проведення перевірки було те, що звіти позивача про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 та 2008 роки містили помилкову, на думку відповідачів, інформацію про відсутність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів (враховуючи виключення відповідачами з числа працюючих інвалідів Закалати Л.С.).

З метою спростування чи підтвердження такої інформації відповідачами і було проведено позапланову перевірку щодо виконання позивачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, реєстрації у відділенні Фонду, подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, своєчасного та повного надходження адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України.

З приводу вимоги позивача про встановлення відсутності компетенції (повноважень) Прокуратури Деснянського району м. Києва проводити перевірку дотримання позивачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції -це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень згідно з пунктом 7 частини першої вищезгаданої статті КАС України -це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 17 КАС України передбачено, що до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 3 цієї ж статті встановлено, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення компетенції (на це прямо вказує ст. 105 КАС України), проте, такі вимоги можуть мати місце у спорі між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Таким чином, вимога про встановлення компетенції відповідача-2 проводити перевірку щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів не відповідає завданням КАС України та, відповідно, не підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.07.2010р. у справі № К-35073/09 (номер у ЄДРСР 10428889).

Відповідно до ч. 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладені обставини, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідачі не довели законність та обґрунтованість висновків щодо невиконання позивачем нормативу працевлаштування інвалідів у 2006, 2008 роках.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України позивачу присуджуються судові витрати (судовий збір) відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним дії Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів щодо складання акту перевірки від 24 лютого 2011 року № 28-П11 в частині висновку про невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Серв'є» у 2006 та 2008 роках нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також висновку про обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Серв'є»сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 251 833,12 гривень та пеню у розмірі 75 011,12 гривень.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Серв'є»з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства. Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Патратій О.В.

Повний текст постанови складено та підписано: 20 липня 2011 року.