Справа № 337/2301/16-а
Суддя: Мурашова Н. А.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2016р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Чалої Т.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Валько В.С.

представників відповідача Ященко В.В., Вологжаніної О.Д.

представика третьої особи Якуніна А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання нечинним рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому вточнив та мотивує тим, що з 17.02.1980р. по 26.11.1980р. він проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР та приймав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан. Під час проходження військової служби в Афганістані він був поранений і згідно довідки МСЕК від 04.11.2013р. йому первинно було встановлено 3 групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби. 24.11.2014р. йому повторно була встановлена 3 група інвалідності. В листопаді 2015р. він звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю, яку адресував Міністерству оборони України через Запорізький обласний військовий комісаріат. 19.01.2016р. він отримав лист Департамента фінансів МОУ, яким йому відмовлено у виплаті вказаної допомоги через те, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності поширюється на осіб, які отримали інвалідність первинно після 01.01.2014р. Однак вважає, що така відмова є протиправною і суперечить вимогам діючого законодавства.

Після уточнення позовних вимог просить визнати нечинним рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті йому одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, зобов`язати відповідача призначити йому одноразову грошову допомогу у разі інвалідності військовослужбовця в розмірі 206 700,00грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Валько В.С. позов підтримали повністю, просять його задовольнити. Додатково позивач суду пояснив, що він проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР з 1978р. по 1980р., а з 17.02.1980р. по 26.11.1980р. в лавах Збройних сил СРСР приймав участь в бойових діях на території Афганістану, під час чого був поранений, лікувався в госпіталі. В листопаді 2013р. йому первинно було встановлено 3 групу інвалідності, при цьому визначено судово-медичним експертом, що інвалідність настала внаслідок поранення, яке він отримав під час бойових дій в Афганістані. В листопаді 2014р. йому була підтверджена 3 група інвалідності. У зв`язку з тим, що він став інвалідом внаслідок бойвих дій, він має право на отримання одноразової грошової допомоги, розмір якої станом на день його звернення із заявою про виплату такої допомоги становить 150 розмірів прожиткового мінімуму для непрацездатної особи, а саме 206 700,00грн. Із заявою про виплату допомоги він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 в листопаді 2015р. і наполягав на тому, щоб його документи були направлені до Міністерства оборони України. Підставою для відмови йому у виплаті такої допомоги стало те, що він був звільнений з військової служби в 1980р., а інвалідність настала в 2013р. Однак це є незаконним, оскільки Закон передбачає виплату допомогу і особам, які були визнані інвалідами і після цього. Вважає, що застосуванню підлягає редакція відповідного Закону, яка була чинна на момент звернення його за призначенням вказаної допомоги.

Представник відповідача Ященко В.В. в судовому засіданні позов не визнав повністю, подав письмові заперечення та додатково суду пояснив, що заява ОСОБА_1 про виплату йому грошової допомоги у зв`язку з визнанням інвалідом 3 групи на розгляд відповідної Комісії Міністерства оборони України не надходила, нею не розглядалась і рішення про відмову в призначенні такої допомоги, яке б підлягало оскарженню, не приймалось. Вказане рішення оформлюється протокольно, затверджується Міністром оборони України. Департамент фінансів МОУ є самостійним структурним підрозділом і не є уповноваженим органом на прийняття рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги. Лист вказаного Департаменту, на який посилається позивач, не може свідчити про відмову в задоволенні його заяви про виплату допомоги. Департамент проводить попередній розгляд таких заяв і передає документи для прийняття остаточного рішення на Комісію. Чому в даному випадку такого не відбулось, пояснити не може. Вважає, що позивач повинен оскаржувати відповідні дії Департаменту або його посадових осіб. Крім того, виходячи з доданих позивачем до заяви документів, не вбачається підстав для виплати йому грошової допомоги, оскільки ним не надані документи на підтвердження обставин поранення, якою може бути довідка з Центрального військового архіву Російської Федерації, де зберігаються відомості про усіх військовослужбовців, їх поранення тощо. Висновок експерта не підтверджує цих обставин і є неналежним доказом, експерт лише встановив, що була травма, однак за яких обставин і на підставі яких документів він вважає, що травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, не вказано. Також інвалідність позивачу вперше встановлена в листопаді 2013р. і виплата одноразової грошової допомоги повинна проводитись в порядку, визначеному діючим законодавством в тій редакції, що діяла на момент встановлення інвалідності, а не на момент звернення його з заявою про виплату такої допомоги. Зокрема, розмір допомоги повинен визначатись, виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача Вологжаніна О.Д. в судовому засіданні пояснила, що надати суду витребувані ним Положення про Департамент фінансів МОУ та Комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, не можуть через їх неотримання безпосередньо від Міністерства оборони України. При цьому, вона не заперечує проти того, що заява позивача Комісією не розглядалась, чому вона не була передана з Департаменту фінансів, який здійснює лише попередній розгляд таких заяв, пояснити не може. Вказаний Департамент не є юридичною особою, а є лише структурним підрозділом МОУ. Просить в позові відмовити.

Представник третьої особи Якунін А.О. в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення та додатково суду пояснив, що позивач безпідставно посилається на норми Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону № 5040 від 04.07.2012р., який набрав законної сили з 01.01.2014р. Виплата одноразової грошової допомоги позивачу повинна проводитись в порядку, визначеному вказаним Законом в редакції, що діяла на момент встановлення йому інвалідності, тобто 2013р. Позивач дійсно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про виплату йому такої грошової допомоги. На підставі постанови КМУ №499 від 28.05.2008р. ЗОВК направило цю заяву та додані до неї документи для прийняття відповідного рішення до Департаменту фінансів Міністерства оборони України як головного розпорядника бюджетних коштів. ЗОВК немає права перевіряти по суті надані документи та приймати рішення щодо виплати грошової допомоги. Це виключне право МОУ. Однак в січні 2016р. документи позивача повернулись з Департаменту фінансів МОУ без реалізації у зв`язку з відсутністю у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги. Позивач був повідомлений про прийняте рішення. Як з`ясовано в судовому засіданні, фактично документи позивача щодо виплатим грошової допомоги відповідною Комісією МОУ не розглядались і протокольне рішення такою комісією не приймалось, тому вважає позовні вимоги передчасними. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми діючого законодавства, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Суд встановив, що позивач у період з 03.11.1978р. по 26.11.1980р. проходив строкову військову службу в лавах Збройних Сил СРСР, в т.ч. в період часу з 17.02.1980р. по 26.11.1980р. на території Демократичної Республіки Афганістан та має статус учасника бойових дій.

Згідно з Випискою до акту огляду МСЕК №496441 від 04.11.2013р. позивачу первинно встановлено 3 групу інвалідності внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Інвалідність встановлена на строк до 01.12.2014р.

Згідно з Випискою до акту огляду МСЕК №0280381 від 24.11.2014р. позивачу повторно встановлено 3 групу інвалідності внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Інвалідність встановлена на строк до 01.12.2016р.

25.11.2015р. позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про направлення до комісії Міністерства оборони України його документів для виплати одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи. Заява зареєстрована 26.11.2015р.

02.12.2015р. вказана заява з доданими документами направлена Запорізьким обласним військовим комісаріатом до Департаменту фінансів Міністерства оборони України із попереднім висновком про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Листом від 25.12.2015р., який надійшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 15.01.2016р., повідомлено, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що він був звільнений зі строкової військової служби в 1980р. та інвалідність первинно отримав у 2013р. Вказаним листом документи ОСОБА_1 були повернуті без реалізації.

Листом від 19.01.2016р. ІНФОРМАЦІЯ_1 направив ОСОБА_1 копію вказаного диста Департаменту фінансів Міністерства оборони України. ОСОБА_1 отримав вказаний лист 19.01.2016р.

З даним позовом позивач звернувся до суду 21.06.2016р., тобто з дотриманням строків звернення до суду, передбачених ст.99 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

При вирішенні цієї справи суд керується принципом верховенства права (ст. 8 КАС України) відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, суд вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу ОСОБА_1 інвалідності 04.11.2013р.

Так, згідно з ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.16 вказаного Закону (в редакції, що діяла станом на 04.11.2013р.) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог Закону 28.05.2008р. КМУ прийняв постанову №499, якою затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі - Порядок №499).

П.2 вказаної постанови встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

П.3 та 7 Порядку №499 передбачено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військкомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності: копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в п.3 і 4 цього Порядку.

Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до п.9 Порядку №499 фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до ст.23 Закону

України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до ст.23 Закону фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи,

інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач ОСОБА_1 в 1980р. під час проходження військової служби на території Афганістану отримав поранення, яке в подальшому стало причиною визнання його інвалідом 3 групи.

Вказані обставини підтверджуються копією військового квитка позивача, виписками з актів огляду МСЕК, витягом з протоколу засідання Центрально військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, оцінивши які, суд вважає їх належними та допустимими доказами і приймає до уваги при постановленні даного рішення.

Крім того, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, вказаних обставин належними та допустимими доказами в порушення вимог ст.71 КАС України не спростував.

Відтак, суд ввважає, що з моменту встановлення позивачу 3 групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при знаходженні в країнах, де велись бойові дії, останній набув право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, виплата якої передбачена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, як вже зазначалось судом, вказаний Закон повинен застосуватися в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності, в т.ч. і в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги. Також підлягає застосуванню до спірних правовідносин Порядок №499. Доводи позивача та його представника про те, що застосуванню при вирішенні даної справи підлягає редакція вказаного Закону, яка чинна на момент його звернення із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Також суд вважає, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги на підставі вказаного Закону не пов`язується з часом звільнення його з військової служби, як на то послався Департамент фінансів Міністерства оборони України у своєму листі від 25.12.2015р. і підтримав в судовому засіданні представник відповідача, оскільки п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що дія цього Закону поширюється і на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби. Крім того, право на отримання такої допомоги пов`язується, на думку суду, виключно з фактом і часом встановлення інвалідності, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, і не залежить від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18.11.2014р. справа №21-446а14 та від 21.04.2015р. справа № 21-135а15.

Системний аналіз норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №499 свідчить про те, що заява на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та необхідний перелік документів подаються до обласного військового комісаріату, керівник якого у 15-денний строк направляє до Міністерства оборони України вказані документи із висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги. У свою чергу, Міністерство оборони України у місячний строк після надходження зазначених документів приймає рішення про призначення допомоги або про відмову в призначенні допомоги.

Судом встановлено, що реалізуючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги, позивач 25.11.2015р. звернувся до Запорізького обласного військового комісаріата (далі ЗОВК) як уповноваженої особи із відповідною заявою з додаванням відповідних документів і 02.12.2015р. вони були направлені для прийняття рішення до головного розпорядника бюджетних коштів Міністерства оборони України. В супровідному листі Запорізький обласний військовий комісар зазначив свій попередній висновок про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги без наведення відповідних мотивів.

Суд вважає, що в даному випадку звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги до ЗОВК, її направлення до Міністерства оборони України відбулось з дотриманням вимог Порядку №499.

Однак, як встановлено в судовому засіданні і не спростовано сторонами, вказана заява позивача Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (далі Комісія), не розглядалась, протокольне рішення, яке в подальшому підлягає затвердженню Міністром оборони України, про призначення або про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги не приймалось.

З матеріалів справи вбачається, що вказана заява надійшла до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (далі Департамент), який за поясненнями представника відповідача в судовому засіданні є структурним підрозділом МОУ без статусу юридичної особи і здійснює попередню підготовку матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги, які зобов`язаний передати на розгляд Комісії. Рішення про призначення такої допомоги або про відмову в її призначенні за визначеним в Міністерстві оборони України порядком приймається виключно вказаною Комісією, оформлюється протокольно та затверджується Міністром оборони України. Однак в порушення своїх повноважень посадові особи Департаменту заяву позивача на розгляд Комісії не передали, своїм листом від 25.12.2015р. відмовили позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги і повернули документи до ЗОВК без реалізації.

При постановленні рішення суд враховує, що з метою з`ясування та перевірки повноважень Комісії та Департаменту, встановленого в Міністерстві оборони України порядку розгляду питань щодо виплати одноразової грошової допомоги ухвалою суду від 03.10.2016р. у Міністерства оборони України були витребувані Положення про вказані структурні підрозділи та інформація про розгляд Комісією заяви ОСОБА_1 , про виплату одноразової грошової допомоги.

Однак вказані документи суду надані так і не були, в судовому засіданні представник відповідача пояснити причини невиконання ухвали суду не змогла, в той же час не заперечувала, що виключно до повноважень Комісії відноситься вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, Департамент таких повноважень немає і в даному випадку дії посадових осіб Департаменту не відповідали діючому законодавству. Також наполягала на тому, що заява позивача Комісією не розглядалась і рішення по ній не приймалось.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що Міністерство оборони України не розглянуло в установленому порядку та строки заяву позивача ОСОБА_1 від 25.11.2015р. про виплату йому одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, чим порушило вимоги ст.16,23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку №499. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

При цьому, суд враховує, що доказів правомірності допущення такої бездіяльності, причин невиконання вимог діючого законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги, відповідач, який заперечував проти позову, суду не надав, що є порушенням вимог ч.2 ст.71 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час суд враховує, що позивач просить визнати нечинним рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті йому одноразової грошової допомоги, викладене у листі Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25.12.2015р. та зобов`язати Міністерство оборони України призначити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 206 700,00грн.

Виходячи із характеру та суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд вважає, що вказані вимоги викладені позивачем у спосіб, який не відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи та нормам діючого законодавства, оскільки, як встановлено судом, ніяке рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги відповідачем у встановленому порядку не приймалось, лист Департаменту фінансів МОУ від 25.12.2015р. посилань на таке рішення не містить. В ньому є посилання на відсутність у позивача права на отримання відповідної допомоги, без висновку про відмову у виплаті йому такої допомоги, порядку та строків оскарження рішення про відмову, у зв`язку з чим у суду немає підстав вважати, що вказаний лист є рішенням Міністерства оборони України про відмову у виплаті позивачу ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у раз інвалідності військовослужбовця.

Також суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 206 700,00грн., з урахуванням конкретних обставин даної справи, є формою втручання у виключні повноваження суб`єкта владних повноважень Міністерства оборони України і суд не може перебирати на себе функцію іншого державного органу.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою в постановах від 18 березня 2014р. справа №21-11а14 та від 22 квітня 2014р. справа №21-484а13 у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання. Оскільки звернення про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглянув та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен був зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Здійснюючи правосуддя за принципом законності та верховенства права, з метою повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, враховуючи навність між сторонами існуючого спору з приводу виплати одноразової грошової допомоги, суть та фактичну підставу заявленого позову, встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, як вони викладені позивачем в позовній заяві, та, встановивши протиправну бездіяльність Міністерства оборони України, зобов`язати останнього розглянути та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 від 25.11.2015р. про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Таким чином, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст.19,46 Конституції України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженим постановою КМУ від 28.05.2008р. №499, ст.2,8,9,11,14,159-162 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.11.2015р. про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 від 25.11.2015р. про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст постанови виготовлено 25.11.2016р.

Суддя Н.А.Мурашова
22.11.2016