Справа № 813/2534/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Справа № 876/7920/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Західного територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 11 червня 2013 року та зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку цього контракту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки факту відсутності дії особливого періоду станом на день припинення контракту ОСОБА_1 , а також невизначений строк дії обмежень прав при продовженні цього контракту є неконституційним обмеженням прав, оскільки таке легально могло бути б обґрунтоване лише дією особливого періоду з відповідних підстав суспільної необхідності, а не його виникненням протягом строку дії військової служби. Позивач у повному обсязі виконав конституційний обов`язок щодо захисту України, її незалежності та територіальної цілісності, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій, а тому враховуючи закінчення строку дії контракту та небажання позивача продовжувати військову службу, відмова у звільненні зі служби є необґрунтованою. У спірних правовідносинах призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах відсутності мобілізації чи воєнного стану та за умов відсутності станом на момент розгляду справи гострої необхідності відбиття іноземної військової агресії (про що свідчать відсутність мобілізації та демобілізаційні заходи) є неспіврозмірним та не відповідає критеріям пропорційності, як елементу дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливим наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Позивач (апелянт) ОСОБА_1 та представник позивача (апелянта) Ільницький О.В. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Карпова О.О. подала заперечення на апеляційну скаргу, у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 червня 2013 року ОСОБА_1 уклав контракт з Міністерством внутрішніх справ України про проходження військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України, термін дії контракту три роки: з 11 червня 2013 року по 11 червня 2016 року.

До закінчення строку контракту, 15 лютого 2016 року позивач подав рапорт з проханням звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту.

Разом з тим, дію контракту позивача продовжено до закінчення особливого періоду, про що здійснено запис у листі контракту.

23 червня 2016 року Західним територіальним управлінням Національної гвардії України прийнято Наказ №173, по стройовій частині, яким відповідно до абз.3 п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення мобілізації сержанту ОСОБА_1 начальнику екіпажу радіорелейної станції Р-409 МА мобільного центру зв`язку вузла зв`язку Західного територіального управління, з 11 червня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк укладеного з ОСОБА_1 контракту закінчився в особливий період, а подана позивачем заява про звільнення із служби не обґрунтована посиланням на підстави, визначені ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому йому правомірно відмовлено у звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходять з наступного.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засади проходження в Україні військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року.

Згідно з ч.1, 2 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом.

Порядок звільнення з військової служби унормовано ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до п.б ч.2 ст.26 цього Закону звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною 6, з урахуванням випадків, визначених частиною 8 цієї статті.

Згідно з ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: в т.ч. у зв`язку із закінченням строку контракту.

Строки військової служби визначено ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.23 цього Закону у разі настання особливого періоду: 1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки: у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 цього Закону; 2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та ч.8 ст.26 цього Закону.

Відповідно до пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Разом з тим, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з ч.8 ст.26 цього Закону під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої ст.23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами «в», «г», «е», «є», «и» частини 6 та пунктами «в», «г», «е», «є» частини сьомої цієї статті.

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання: а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду; б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі; г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; 3) після прийняття рішення про демобілізацію: а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України; б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Як встановлено судом, позивач до категорій осіб, визначених ч.8 ст.26 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", не відноситься.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (частина перша статті 1 Закону).

Ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" дає визначення мобілізації як комплексу заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до п.31 ч.1 ст.85, п.20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України.

Протягом 2014 - 2015 років Президентом України неодноразово приймалися рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII), Указ Президента України від 06 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 06 травня 2014 року № 1240- VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII).

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу №303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні з 17 березня 2014 року настав особливий період в розумінні абз.5 ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"та абз.11 ст.1 Закону україни «Про оборону».

У цей особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України спрямоване на забезпечення оборони держави і захисту її території від можливої агресії. Водночас, Збройні Сили України, інші військові формування, сили цивільного захисту переводяться на організацію і штати воєнного часу.

Також Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність, установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 01 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674-р.

Чіткого порядку припинення особливого періоду Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено.

Водночас цим Законом передбачено такий захід як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно із ст.11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а тому відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 , з військової служби, оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 11 червня 2013 року та продовженим наказом від 23 червня 2016 року №173 на строк до оголошення демобілізації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. На сьогодні в Україні діє особливий період. В проміжках між періодами проведення мобілізації, а саме: з лютого 2014 року по 06 травня 2014 року, з 21 червня по 23 липня 2014 року, з 07 вересня 2014 року по 20 січня 2015 року, стан особливого періоду не припинявся.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки строк укладеного з ОСОБА_1 контракту закінчився в особливий період, а подана позивачем заява про звільнення із служби не обґрунтована посиланням на підстави, визначені ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то йому правомірно відмовлено у звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на протиправне призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 29 Всезагальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН (дата підписання 10.12.1948 року; дата набрання законної 10.12.1948 року), кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина підлягає лише тим обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав та свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому випадку не повинно суперечити цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй.

Аналогічні критерії викладені у статтях 12, 18, 19, 21 і 22 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (набув чинності, у тому числі для України, 23.03.1976 року).

Сутність наведених критеріїв, які визначають ступінь допустимого втручання держави у права та свободи особи, полягає у тому, що здійснення певних прав не підлягає жодному обмеженню крім тих, що встановлені законом та є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах державної безпеки та суспільного спокою, з ціллю запобігання правопорушень та злочинів, для охорони здоров`я і моральності та захисту прав і свобод інших осіб.

Обмежувальні заходи щодо прав і свобод можуть бути вжиті державою лише у цілях, визначених у вказаних міжнародно-правових документах, із дотриманням відповідності інтересів держави у сфері національної безпеки та ступеня втручання в основні права і свободи громадян.

Іншою вимогою щодо допустимості відповідних обмежень є критерій необхідності, тлумачення якого міститься, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини "Сільвер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії" від 25.03.1983 року, в якому суд наголосив на обов`язковості законної сили втручання, як-от з ціллю "запобігання правопорушень та злочинності", "захисту моральності", "захисту прав та свобод інших. Також у цьому рішенні зазначено, що відповідне втручання повинно відповідати "нагальній суспільній необхідності" та має бути співрозмірним переслідуваній меті.

Критерії визначення необхідності, співрозмірності та обґрунтованості введених обмежень прав людини, у тому числі з точки зору захисту національної безпеки та громадського порядку, наведені у міжнародно-правовому акті "Сиракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права" (1984 рік), прийнятому підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Соціальної Ради ООН (далі - Сиракузькі принципи).

Зазначені принципи рекомендовано застосовувати у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод громадян, принципу пропорційності з метою запобігання введенню законами невиправданих доцільністю обмежень.

Згідно з пунктом 10 Сиракузьких принципів у тих випадках, коли Пакт встановлює, щоб обмеження було "необхідним", термін "необхідно" передбачає, що таке обмеження: засноване на одному з положень, згідно з яким таке обмеження є допустимим у відповідності з однією із статей Пакту; відповідає нагальній потребі держави або суспільства; має законні цілі; є співрозмірним таким цілям. Будь-яка оцінка необхідності того чи іншого обмеження повинна грунтуватися на об`єктивних факторах.

Пунктом 29 Сиракузьких принципів передбачено, що посилання на інтереси національної безпеки для виправдання заходів з обмеження деяких прав є можливим лише у випадку, якщо такі заходи застосовуються для захисту існування держави, її територіальної цілісності та політичної незалежності від застосування сили або загрози її застосування.

Пункт 30 забороняє посилатися на інтереси національної безпеки як на підставу для введення обмежень з метою запобігання лише локальної або відносно ізольованої загрози правопорядку.

У спірних правовідносинах призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а тому відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого періоду, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі № 813/2534/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 24 листопада 2016 року.