Справа № 810/493/16
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року 810/493/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючої судді Василенко Г.Ю., суддів Виноградової О.І., Лиски І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Чеської Республіки ОСОБА_2 до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ", Служби безпеки України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Громадянин Чеської Республіки ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу прикордонної служби "Бориспіль-1" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" про скасування рішення про заборону в'їзду на територію України терміном на п'ять років громадянину Чеської Республіки ОСОБА_2 та зобов'язання виконати усі необхідні дії, пов'язані з анулюванням у паспорті громадянина Чеської Республіки ОСОБА_2 штампу №325/003 "Заборонено в'їзд в Україну терміном на п'ять років до 21 січня 2019 року".

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 здійснено заміну відповідача у справі - Відділу прикордонної служби "Бориспіль-1" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" на Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" та залучено до участі у справі в якості другого відповідача Службу безпеки України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він легально прибув на територію України, проте Окремим контрольно-пропускним пунктом "Київ" безпідставно було відмовлено в перетині державного кордону України та заборонено в подальшому в'їзді в Україну терміном на п'ять років. Як вказує позивач, йому не було повідомлено зміст рішення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну та підстав для його прийняття.

При цьому, позивач зауважив, що він неодноразово приїздив на територію України, де має друзів, дитину, дружину та її родичів, не вчиняв будь-яких дій, які б суперечили вимогам Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та не притягувався до відповідальності, а відтак вважає, що у відповідачів не було підстав для прийняття рішення про заборону в'їзду на територію України.

Відповідач - Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що 08.01.2016 під час здійснення прикордонного контролю щодо позивача, персонал ОКПП "Київ" виявив наявність заборони в'їзду позивачу на територію України до 21.01.2019. За наведених обставин та на виконання вимог чинного законодавства України ОКПП "Київ" було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України та проставлено у паспортному документі позивача відповідну відмітку.

Відповідач - Служба безпеки України проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що СБУ в межах компетенції мала всі підстави для прийняття Рішення про заборону громадянину Чеської Республіки ОСОБА_2 в'їзду в Україну терміном на 5 років на підставі ст. 13 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", оскільки була отримана у встановленому законодавством порядку інформація щодо намірів позивача прибути до України для участі в несанкціонованих протестних акціях, направлених на дестабілізацію суспільно-політичної ситуації України.

У судове засідання представники сторін не з'явились, разом з цим, через канцелярію суду надійшли клопотання представників сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, якщо всі особи, які беруть участь у справі заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.01.2016 уповноваженою особою відділення інспекторів прикордонної служби Відділу прикордонної служби "Бориспіль-1" Окремого контрольно-перепускного пункту "Київ" було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину Чеської Республіки ОСОБА_2 з причин того, що у останнього є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну.

Крім того, у цей же день у паспортному документі позивача було проставлено відмітку №325/003 "Заборонено в'їзд в Україну терміном на 5 (п'ять) років до 21 січня 2019 року".

Разом з тим, у ході судового розгляду справи судом встановлено, що підставою для прийняття рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину Чеської Республіки ОСОБА_2 є постанова Служби безпеки України про заборону в'їзду в Україну від 21.01.2014.

Так, відповідно до вказаної постанови Служби безпеки України від 21.01.2014 заборонено в'їзд на територію України громадянину Чехії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 5 (п'ять) років.

Зі змісту вказаного рішення слідує, що Службою безпекою України було отримано у встановленому законодавством порядку інформацію щодо намірів ОСОБА_2 прибути до України для участі у несанкціонованих протестних акціях направлених на дестабілізацію суспільно-політичної ситуації в Україні, зміни чинної влади не передбаченими Конституцією України засобами та інших протиправних дій, пов'язаних з посяганням на конституційний лад України, тобто вчинення злочину, передбаченого ст. 109 Кримінального кодексу України (дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади).

З урахування зазначеного, Служба безпеки України дійшла висновку, що дії громадянина Чехії ОСОБА_2 можуть суперечити інтересам забезпечення національної безпеки України.

Проте, не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Так, відповідно до зазначеної норми Закону, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи) врегульовано Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20.08.2009 за №785/16801 (далі - Інструкція №344).

Відповідно до п. 2 Інструкції №344 рішення про заборону в'їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в'їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Статтею 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" визначено, що національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам.

Загрози національній безпеці - це наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Так, в пункті 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012) зазначено, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

З вказаного слідує, що заборона в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку є превентивним, тобто попереджувальним заходом.

Як свідчать наявні матеріали справи, Службою безпекою України було отримано інформацію щодо намірів ОСОБА_2 прибути до України для участі у несанкціонованих протестних акціях направлених на дестабілізацію суспільно-політичної ситуації в Україні, зміни чинної влади не передбаченими Конституцією України засобами та інших протиправних дій, пов'язаних з посяганням на конституційний лад України.

При цьому, як зазначила Служба безпеки України, підставою для заборони в'їзду позивачу слугувала інформація щодо можливої причетності ОСОБА_2 до ліворадикальних та неонацистських громадсько-політичних структур Чеської Республіки та його намірів прибути до України для участі у несанкціонованих протестних акціях направлених на дестабілізацію суспільно-політичної ситуації в Україні.

Крім цього, судом встановлено, що у відкритих джерелах міститься інформація щодо можливої причетності позивача до ліворадикальних та неонацистських громадсько-політичних структур Чеської Республіки.

Так, зокрема, на сайті "Antifa.cz" розміщено інформацію на чеській мові, в якій йдеться про неонациста ОСОБА_2 з Карлових Вар.

Також, у виданні на англійській мові "Racist Extremism in Central and Eastern Europe" (Расизм та екстремізм у Центральній та Східній Європі) згадується особа ОСОБА_2 з Карлових Вар.

Вказане давало підстави Службі безпеки України дійти висновку, що перебування громадянина Чехії ОСОБА_2 на території України може суперечити інтересам національної безпеки України.

Водночас, відсутність порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд, є не обов'язковим.

Таким чином, доводи позивача в частині не вчинення ним порушень чинного законодавства України не свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.

Водночас, оцінюючи інші доводи позивача, як підставу для задоволення адміністративного позову, суд звертає увагу на наступне.

Так, в позовній заяві позивач зазначив, що на території України має дитину, дружину та її родичів.

На підтвердження зазначеного позивачем надано суду копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" возз'єднання сім'ї - в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім'ї в Україні, з метою спільного проживання сім'ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Частиною 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, зазначеними у частинах другій-дванадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій-дванадцятій цієї статті.

В'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання, а відтак у суду відсутні достатні підстави вважати, що громадянин Чехії ОСОБА_2 мав намір прибути на територію України з метою возз'єднання сім'ї.

Таким чином, доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Враховуючи доведення відповідачем, що перебування громадянина Чехії ОСОБА_2 на території України може суперечити інтересам національної безпеки України, за яке ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачена заборона в'їзду в Україну, суд вважає, що Службою безпекою України правомірно прийняте рішення від 21.01.2014 про заборонену в'їзду на територію України громадянину Чехії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 5 (п'ять) років.

Щодо інших позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль здійснюється, зокрема, в пунктах пропуску через державний кордон та щодо осіб, які перетинають державний кордон та забезпечується шляхом: установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; застосування технічних засобів прикордонного контролю; створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в'їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних та інше.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон (частина 2 статті 7 Закону України "Про прикордонний контроль").

Під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України "Про Державну прикордонну службу України", іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України (стаття 3 Закону України "Про прикордонний контроль").

Стяття 9 Закону України "Про прикордонний контроль" визначає, що прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в'їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

При цьому, процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки: паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи; наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в'їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон; відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до приписів частин 1 - 2 статті 8 Закону України "Про прикордонний контроль" уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в'їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну; наявності в нього в'їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в'їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

У свою чергу статтею 14 Закону України "Про прикордонний контроль" встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в'їзд в Україну (зазначеним у частинах першій статті 8 цього Закону), відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20.08.2009 за №785/16801, направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в'їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.01.2016 о 02 год. 21 хв. у пункті пропуску для повітряного сполучення "Бориспіль" під час оформлення пасажирів рейсу "Амстердам-Київ" було виявлено громадянина Чехії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, закордонний паспорт громадянина Чехії НОМЕР_1, стосовно якого відбулося спрацювання програми з індексом "Д" (заборона в'їзду).

Згідно з наявними у базі даних 1-1 "Картотека" відомостями індекс "Д" свідчить про наявність доручення щодо заборони в'їзду в Україну.

Так, судом встановлено, що 21.01.2014 за дорученням Служби безпеки України громадянина Чехії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 було встановлено на облік та датою зняття з обліку визначено 21.01.2019.

Тобто, станом на час проходження позивачем прикордонного контролю в пункті пропуску через державний кордон для повітряного сполучення "Бориспіль" 08.01.2016 існувало рішення Служби безпеки України від 21.01.2014 про заборону в'їзду позивача в Україну.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства У разі виявлення в пункті пропуску службовою особою Державної прикордонної служби України іноземця, якому уповноваженим органом заборонено в'їзд в Україну, але в паспортному документі якого відмітки "Заборонено в'їзд в Україну терміном на... " немає, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону проставляє таку відмітку із зазначенням терміну, вказаного в базі даних осіб, яким заборонено в'їзд в Україну.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що в паспортному документі позивача відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на 5 (п'ять) років до 21 січня 2019 року" уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону було проставлено в порядку та відповідно до вимог визначених чинним законодавством.

Судом також встановлено, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 08.01.2016 посадовими особами Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" пункту пропуску "Бориспіль" було прийнято правомірно, оскільки на цей час відносно позивача було наявне рішення уповноваженого державного органу України про заборону в'їзду в Україну.

Отже, враховуючи викладене, судом встановлено, що посадові особи Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" пункту пропуску "Бориспіль" діяли в межах повноважень та у спосіб визначених чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов'язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 70-72, 122, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуюча суддя Василенко Г.Ю.

Судді Виноградова О.І.

Лиска І.Г.