Справа № 826/12286/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2016 року № 826/12286/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
про визнання протиправними дій, зобов»язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративний суду м. Києва з позовом до відповідача Генеральної прокуратури України, в якому просить (стилістика прохальної частини позовної заяви згідно оригіналу):

- «визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у непроведенні повної та всебічної перевірки факту заяви позивача від 27.01.2016 р. щодо заяви представника ГПУ про умисні дії позивача з метою омани органу влади -протиправною;

- визнати рішення відповідача від 17.02.2016 р. №05/3-14050-10 в частині невирішення по суті та ненадання відповіді на №8 і №9 вимоги прохальної частини заяви від 27.01.2016 р.;

- зобов»язати відповідача об»єктивно і всебічно перевірити факт заяви позивача від 27.01.2016 р. щодо заяви представника ГПУ про умисні дії позивача з метою омани органу влади;

- зобов»язати відповідача надати позивачу відповідь на №8 та №9 вимог заяви від 27.01.2016 р.».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.08.2016 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з огляду на безпідставність та необґрунтованість, надавши до суду письмові заперечення.

Дослідивши наявні у справі документи, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Станом на час розгляду справи по суті жодних інших доказів чи клопотань від сторін по справі до суду не надходило.

Розглянувши по суті подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2016 р. (вх. від 29.01.2016 р. №17725-16) ОСОБА_1 скеровано на адресу Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) скаргу («донос»), в якій позивач серед іншого просив з»ясувати обставини щодо клопотання представника ГПУ під час судового засідання у справі №826/20859/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії в Окружному адміністративному суді м. Києва, щодо зловживання позивачем наданими йому процесуальними правами.

У відповідь листом від 17.02.2016 р. №05/3-14050-10 ГПУ повідомлено ОСОБА_1 про те, що представник Генеральної прокуратури України у справі діяв на підставі довіреності керівника з використанням прав, передбачених ст.ст.49, 51, 59 КАС України. Засоби процесуального примусу, передбачені ст. 269 КАС України до нього судом не застосовувались.

Також зазначено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.01.2016 р. у згаданій справі у задоволенні позову відмовлено повністю.

Підстав для ініціювання питання про притягнення до відповідальності представника ГПУ не встановлено.

Щодо розгляду звернення за особистою участю позивача повідомлено, що згідно зі ст.ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду. В інших випадках розгляд звернення проводиться без обов»язкового виклику і присутності заявника.

Оцінюючи доводи позивача щодо неправомірності дій відповідача у зв'язку з порушенням порядку розгляду відповідачем його звернення, суд виходить із такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-ХІІ "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Разом з тим згідно з положеннями ст. 3 Закону України від 02.10.1996 р. №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96) під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 19 Закону №393/96 передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Згідно до ст. 20 Закону №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Таким чином, отримавши відповідне звернення суб"єкт владних повноважень повинен встановити порядок його розгляду зі змісту, враховуючи при цьому описані вище обставини, і лише з'ясувавши, що за змістом звернення є фактично пропозицією (зауваженням), заявою (клопотанням) чи скаргою, встановлює обставини, що пов'язані з дотриманням цим суб"єктом владних повноважень під час надання відповіді на інформаційний запит вимог Закону України «Про звернення громадян».

Згідно до п. 1 Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 р. №9гн (далі - Інструкція №9гн), розгляд звернень та особистий прийом в органах прокуратури здійснюється відповідно до Конституції України, Законів України "Про звернення громадян", "Про прокуратуру", "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини", "Про статус народного депутата України", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про Регламент Верховної Ради України", "Про комітети Верховної Ради України", інших законодавчих актів України.

У відповідності до п. 7.1 згаданої Інструкції звернення громадян, запити, звернення народних депутатів України, депутатів місцевих рад вважаються розглянутими та знімаються з контролю, якщо порушені в них питання перевірено у повному обсязі, вжито необхідних заходів та надано вичерпну письмову відповідь згідно з чинним законодавством.

За результатами дослідження наявних у справі матеріалів судом встановлено, що під час розгляду звернення відповідачем безпосередньо досліджено всі події, які фактично відбулися в судовому засіданні, при цьому необхідності участі скаржника у розгляді та отримання від нього додаткової інформації не було. За таких обставин та з урахуванням відомостей технічного запису судового засідання підстав для ініціювання питання про притягнення до відповідальності працівника Генеральної прокуратури України не встановлено. З-поміж іншого, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.01.2016 р. у справі №826/20859/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

За зверненням ОСОБА_1 у встановлений законом строк повідомлено про результати розгляду, роз'яснено право на апеляційне оскарження судового рішення та право у разі незгоди на оскарження відповіді вищестоящому керівнику або до суду, відтак, як вбачається, порушень працівниками Генпрокуратури при розгляді спірного звернення не вбачається.

Істотною обставиною при вирішенні даного спору по суті є також те, що правомірність розгляду спірного звернення ОСОБА_1 до Генпрокуратури України була предметом розгляду справи №826/5513/16.

Так, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.06.2016 р. у цій справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 р., встановлено надання Генеральною прокуратурою України відповіді на звернення ОСОБА_1 від 27.01.2016 року відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Що ж до доводів відповідача про необхідність закриття провадження у даній адміністративній справі з огляду на наявність рішення, яке набрало законної сили, у справі №826/5513/16, то суд зауважує наступне.

У відповідності до в п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами. В той же час, не зважаючи, що сторони у наведених вище справах є одними й тими ж, предмет спору, як вбачається із позовних вимог у даних справах, хоча й стосується правомірності надання Генеральною прокуратурою України відповіді на звернення позивача від 27.01.2016 р., за змістом все ж є відмінним, а тому, з огляду на наведене, підстави для закриття провадження з наведених відповідачем підстав відсутні.

Таким чином, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська