Справа № 804/2375/16
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 листопада 2016 рокусправа № 804/2375/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чумака С. Ю.,

суддів: Гімона М.М. Юрко І.В. ,

секретар судового засідання: Федосєєва Ю.В.,

за участю представника відповідача Полішко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 9 червня 2016 року у справі № 804/2375/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо порушення процедури розгляду клопотання ОСОБА_2 про надання безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею до 2,0 га в адміністративних межах Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства та зобов'язати відповідача розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтованою площею до 2,0 га в адміністративних межах Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області для введення особистого селянського господарства у порядку та строки, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, надати мотивовану відповідь за результатами розгляду вказаного клопотання.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 9 червня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

03.12.2015 року позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Орлівщинської сільської ради Новомосковському району Дніпропетровської області. (а.с. 31-33)

31.12.2015 року листом за № С-899/0-958/31-15 позивачу надано відповідь, що на графічних матеріалах, які були додані до пакету документів, не зазначено орієнтоване місце розташування земельної ділянки, чим порушено вимоги ст. 118 ЗК України, у зв'язку з чим рекомендовано привести у відповідність наданий пакет документів та повторно звернутись до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області. (а.с. 34)

24.12.2015 року позивач повторно звернувся до відповідача з тим же клопотанням (а.с. 35-37), на що відповідачем надана відповідь від 29.01.2016 року за № С-1864/0-341/6-16 з аналогічним роз'ясненням щодо необхідності дотримання вимог статті 118 Земельного кодексу України в частині обов'язкового зазначення на графічних матеріалах орієнтовного місця розташування земельної ділянки. (а.с. 38).

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено процедуру розгляду клопотання позивача від 24 грудня 2015 року, оскільки відповідь надано лише 29 січня 2016 року, тобто за межами місячного строку, передбаченого законом для розгляду заяв цієї категорії

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектарів.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадян визначений ст.118 ЗК України, відповідно до ч. 6 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри; до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

За змістом ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами до ч. 4 ст. 122 ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб передають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Таким чином, для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа повинна звернутись до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки має значення для надання об'єктивної оцінки (відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів) та відповідні на клопотання заявника, пошук же самої земельної ділянки до повноважень ради не віднесено.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що ці графічні матеріали повинні бути складені таким чином, щоб забезпечити можливість відповідному органу перевірити згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Для цього графічні матеріали повинні містити бажане місце розташування земельної ділянки, тобто зазначення конкретної ділянки, яку хоче отримати заявник, з прив'язкою до місцевості.

При цьому, а ні нормами ЗК України, а ні інших законів у галузі земельних відносин, не передбачено обов'язку територіального органу Держземагентства України, як органу, уповноваженого розпоряджатись землями сільськогосподарського призначення державної власності, здійснювати замість громадянина України, який бажає реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, пошук вільних ділянок та вибір конкретної земельної ділянки. Це позбавляє даний орган не тільки обов'язку, але і права вчиняти такі дії, оскільки за правилами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказані правові положення дають підстави для висновку про те, що без зазначення заявником в клопотанні та доданих до нього картографічних матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки, яку він хоче отримати безоплатно у власність, Управління не зможе реалізувати свою компетенцію та виконати обов'язок щодо прийняття рішення за результатами розгляду такого клопотання відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Таким чином, графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки є обов'язковим додатком до клопотання про виділення земельної ділянки та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Позивач, в порушення норм законодавства України, при подачі відповідачу відповідного клопотання, не надав графічних матеріалів із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, що є порушенням вимог статті 118 ЗК України.

З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при зверненні із заявою про виділення земельної ділянки громадянин повинен надати інформацію, яка дозволяє ідентифікувати земельну ділянку для вирішення питання, чи відповідає місце розташування об'єкта вимогам законів та обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем документи не є графічними матеріалами, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, в розумінні статті 118 ЗК України.

Враховуючи наведене, клопотання позивача не могло бути розглянуто відповідачем з прийняттям відповідного рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а відтак, відповідач, роз'яснивши заявнику невідповідність поданих матеріалів вимогам діючого законодавства, що виключає можливість прийняття законного та обґрунтованого рішення, діяв на підставі закону та в межах своїх повноважень, не порушуючи при цьому законних прав та інтересів позивача, що унеможливлює задоволення позову.

Проте клопотання позивача від 24.12.2015 року розглянуто відповідачем та надано відповідь лише 29.01.2016 року, тобто з пропущенням місячного строку розгляду клопотання встановленого нормами Земельного кодексу України.

Водночас колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура надання безоплатно у власність земельної ділянки встановлена земельним законодавством України включає в себе певний порядок, дотримання якого є обов'язковою складовою реалізації права на одержання такої земельної ділянки, а саме надання відповідного клопотання особою яка бажає одержати безоплатно у власність земельну ділянку на відповідні цілі та розгляд вказаного клопотання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків стосовно визнання протиправними дій відповідача щодо порушення процедури розгляду клопотання позивача в цілому, оскільки відповідачем порушено лише строк розгляду заяви, а відтак визнання протиправними дій відповідача можливе також лише в частині порушення строків розгляду звернення позивача. Оскільки ж таке порушення не призвело до невірного розгляду заяви позивача по суті, то підстави для зобов'язання відповідача повторно розглянути вказану заяву відсутні, у зв'язку з чим судом першої інстанції позов в цій частині задоволено помилково. Судом першої інстанції не наведено жодної обставини, крім порушення строків відповіді на повторне звернення, які свідчили б про інші порушення процедури розгляду заяви позивача чи невірне її вирішення по суті.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 сплачено судовий збір за звернення до суду першої інстанції з адміністративним позовом у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійка, що підтверджується оригіналом квитанції № 0.0.539644447.1 від 19.04.2016 року (а.с. 3).

Проте відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, але при подачі позову судовий збір сплачено лише за одну. Таким чином, позивачем недоплачений судовий збір за одну позовну вимогу в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції скасовує постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2016 року по даній справі та ухвалює нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму понесених ним судових витрат за подання адміністративного позову з одночасним стягненням з нього суми недоплаченого судового збору за подання позову.

Повний текст складений 29 листопада 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 9 червня 2016 року у справі № 804/2375/16 скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання дій та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо розгляду клопотання ОСОБА_2 від 24.12.2015 року про надання безоплатно у власність земельної ділянки орієнтованою площею 2,0 га в адміністративних межах Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства з порушенням строку розгляду такого звернення.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 21 копійку за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Стягнути зі ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подачу позову в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.Ю. Чумак

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: І.В. Юрко