Справа № 803/1639/16
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року м. ЛуцькСправа № 803/1639/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого, судді Смокович В.І.,

при секретарі судового засідання Литвиненко І.П.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Бірука В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Укртрансбезпеки у Волинській області (далі - управління, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови №015852 від 24 жовтня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваною постановою до неї застосовано фінансову санкцію у розмірі 1 700,00 грн за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Вважає вказану постанову протиправною, оскільки автомобіль, який був об'єктом порушення проданий нею за довіреністю у 2011 році. З наведених підстав просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №015852 від 24 жовтня 2016 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що є підприємцем, однак не займається вантажними перевезеннями. Крім того, на неї додатково покладений обов'язок сплатити суму у євро за провезений вантаж з перевищенням вагових обмежень.

Представник відповідача, суб'єкта владних повноважень, у судовому засіданні та в письмових запереченнях від 24 листопада 2016 року (а.с.16-22) заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що нотаріально посвідчена довіреність на право розпорядження транспортним засобом не є угодою про купівлю-продаж або договором оренди в розумінні Цивільного кодексу України. Оскільки ОСОБА_1, незважаючи на видану довіреність, продовжує рахуватися власником транспортного засобу, тому вона несе весь тягар відповідальності згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с.16-22).

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить транспортний засіб Renault E470, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю від 25 листопада 2011 року. Вказаною довіреністю уповноважено громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безоплатно представляти інтереси ОСОБА_1 в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах ДАІ, МРЕВ при вирішенні питання купівлі-продажу або обміну, оренди (найму), позички, в тому числі оформлення договору в державній нотаріальній конторі, приватного нотаріуса, за ціною та на умовах на їх розсуд стосовно вищенаведеного автомобіля (а.с.9).

Як слідує з матеріалів справи, 31 серпня 2016 року о 13 год. 58 хв. посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області на 210 км + 450 м автодороги Київ-Одеса проведено перевірку транспортного засобу Renault E470 державний номер НОМЕР_1, за результатом якого встановлено порушення перевезення подільного вантажу з перевищенням вагових обмежень навантаження на здвоєну вісь, чим порушено вимоги п.22.5 Правил дорожнього руху та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року №879. Вказані обставини підтверджуються відповідними актами та квитанцією про зважування (а.с.23-25).

В подальшому матеріали були передані для розгляду Управлінню Укртрансбезпеки у Волинській області.

ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд її справи про порушення транспортного законодавства 24 жовтня 2016 року о 08 год. 30 хв. засобами поштового зв'язку (а.с.27).

В письмових поясненнях від 24 жовтня 2016 року позивач зазначила, що спірний автомобіль проданий іншим особам 25 листопада 2011 року і вона до цієї машини не має жодного відношення (а.с.28).

Постановою Управлінню Укртрансбезпеки у Волинській області від 24 жовтня 2016 року №015852 за порушення абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» на ОСОБА_1 накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 1 700,00 грн (а.с.31).

До суду позивач звернулася 09 листопада 2016 року, тобто з дотриманням місячного строку, який передбачений частиною п'ятою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли стосовно притягнення власника вантажного автомобільного засобу до адміністративно-господарської відповідальності у сфері транспортного законодавства, а тому врегульовані Законом України «Про автомобільний транспорт».

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною четвертою статті 48 Закону визначено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Таким чином, у разі перевищення автомобільним перевізником вагових обмежень за відсутності відповідного дозволу або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів, на нього накладається штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 1 Закону передбачено, що автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про транспорт» визначено, що нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов'язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Зазначена законодавча норма кореспондується з положеннями статті 1187 Цивільного кодексу України в якій вказано, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто, саме на особу, яка на законній правовій підставі володіє транспортним засобом, покладений тягар відповідальності за дотримання транспортного законодавства.

Стосовно доводів позивача, що належний їй транспортний засіб вибув з її володіння, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року №6-688цс15 та полягає в наступному.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Таким чином, Верховний суд України дійшов висновку про те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля.

Доводи позивача, що договір купівлі-продажу у 2011 році не був обов'язковим не приймається судом до уваги, оскільки правове регулювання, зокрема положення Цивільного кодексу України, з того часу не змінилися.

Отже, лише правочин про відчуження або передачу у користування (найм) транспортного засобу може бути належним доказом вибуття його з законного володіння позивачем. Довіреність на право продажу транспортного засобу не є таким доказом.

Слід зазначити, що постанови Верховного суду України в силу вимог статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватися всіма судами України при винесенні рішень.

В розглядуваному випадку видаючи на користь інших осіб довіреність на право безоплатно представляти інтереси в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах ДАІ, МРЕВ при вирішенні питання купівлі-проаду або обміну, оренди (найму), позички, в тому числі оформлення договору в державній нотаріальній конторі, приватного нотаріуса, за ціну та на умовах на їх розсуд стосовно належного автомобіля, ОСОБА_1 не зняла транспортний засіб з реєстраційного обліку та не укладала правочин про відчуження вказаного транспортного засобу чи надання його в оренду.

Таким чином, саме ОСОБА_1 несе повний тягар відповідальності за належний їй транспортний засіб незважаючи на те, що вона видала довіреність щодо вказаного транспортного засобу іншим особам.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач та його представник у судовому засіданні довів суду обґрунтованість та правомірність постанови №015852 від 24 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши постанову №015852 від 24 жовтня 2016 року на предмет відповідності частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що вона винесена на підставі, що передбачена Конституцією та Законом України «Про автомобільний транспорт».

З наведених мотивів та підстав суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова Управління Укртрансбезпеки у Волинській області №015852 від 24 жовтня 2016 року є обґрунтованою та правомірною, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про автомобільний транспорт», суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови №015852 від 24 жовтня 2016 року - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст постанови виготовлений 30 листопада 2016 року.