Справа № 761/39241/15-а
Суддя: Савицький О. А.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/88/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суми не нарахованого підвищення до пенсії подружжю померлих учасників війни, доплати до підвищення дружинам померлих учасникам війни, та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до УПФУ в Шевченківському районі м.Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане УПФУ в м.Києві та просила визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного УПФУ в м.Києві щодо ненарахування та невиплати їй підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами, та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій за травень, червень, липень та серпень 2015 року в розмірі 455,52 грн., та зобов'язати Центральне об'єднане УПФУ в м.Києві здійснити нарахування та виплату їй вказаної суми, а також стягнути з Центрального об'єднаного УПФУ в м.Києві на її користь на відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона перебуває на пенсійному обліку в Центральному об'єднаному УПФУ в м.Києві, яке є правонаступником УПФУ в Шевченківському районі м.Києва та отримує пенсію за віком при повному стажі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_2, учасник бойових дій, інвалід І групи від загального захворювання. Відповідно до розпорядження начальника Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації № 31 від 06.05.2015 року, позивачці встановлено статус особи, на яку поширюється чинність Закону Україна «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме дружини померлого учасника бойових дій, визнаного за життя інвалідом І групи від загального захворювання (п.2 ст. 10 Закону). Отримавши посвідчення особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та враховуючи положення п.4 ст. 15 цього Закону, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», позивачка звернулась до УПФУ у Шевченківському районі м.Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане УПФУ в м.Києві з відповідною заявою щодо нарахування їй підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами в розмірі 10 % та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій у розмірі 2% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що становить 94,90 грн. та 18,98 грн. відповідно, однак відповідачем нарахування та виплата позивачці за період часу з травня 2015 року по серпень 2015 року включно вказаної суми, що складає 455,52 грн., здійснено не було, а тому з метою захисту своїх прав позивачка звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом. Крім того, позивачка вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення відповідачем її прав у розмірі 2000,00 грн.

Представник позивачки у судовому засідання позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причини неприбуття суду повідомлено не було.

Враховуючи положення ч.4 ст. 128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача на підставі матеріалів, які містяться у справі.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення…

У відповідності до частини 2 цієї ж процесуальної норми, в адміністративних справах про протиправність рішень дій, чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка є пенсіонером та перебуває на пенсійному обліку в Центральному об'єднаному УПФУ в м.Києві, яке є правонаступником УПФУ в Шевченківському районі м.Києва та отримує пенсію за віком при повному стажі, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_2 (НОМЕР_1).

Відповідно до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 772950 від 20.02.2012 року, позивачка є інвалідом ІІ групи з 14.02.2012 року з підстав загального захворювання. Інвалідність встановлена позивачці довічно.

Разом з тим, розпорядженням начальника Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації № 31 від 06.05.2015 року, позивачці відповідно до п.2 ст. 10 Закону Україна «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено статус особи, на яку поширюється чинність вказаного Закону, а саме дружини померлого учасника бойових дій, визнаних за життя інвалідом І групи від загального захворювання.

Також Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації 07.05.2015 року позивачці було видано відповідне посвідчення серії С № 214705.

Пунктом 4 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дружинам (чоловікам) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 1015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

Таким чином, після отримання посвідчення особи, на яку поширюється чинність Закону Україна «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачка 21.05.2015 року звернулась до УПФУ у Шевченківському районі м.Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане УПФУ в м.Києві з відповідною заявою щодо нарахування підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами в розмірі 10 % та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій у розмірі 2% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що становить 94,90 грн. та 18,98 грн. відповідно, а всього 113,88 грн.

Однак, судом встановлено, що відповідачем вищевказане нарахування, а також виплата підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами в розмірі 10 % та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій у розмірі 2% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, позивачці за період часу з травня 2015 року по серпень 2015 року включно не здійснено. При цьому, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було.

Разом з тим, як вбачається з довідки УПФУ у Шевченківському районі м.Києва № 10689 від 24.11.2015 року, перерахунок пенсії позивачки з вересня 2015 року був здійснений відповідачем автоматично із набранням чинності змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік». Також, вказаний факт підтверджується розпорядженням № 182788 від 12.10.2015 року, де зазначено, що перерахунок через зміну надбавки відбувся лише з 01.09.2015 року.

Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності та співставленні, аналізуючи спірні правовідносини з врахуванням правових позицій обох сторін, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо ненарахування позивачці підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами в розмірі 10 % та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій у розмірі 2% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період часу з травня 2015 року по серпень 2015 року включно, що становить 455,52 грн., обґрунтованість позову і необхідність його задоволення у вказаній частині.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачкою не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю зазначеного суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано. Таким чином, позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, Законом Україна «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік», постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року, ст.ст. 2, 7-12, 69-71, 128, 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суми не нарахованого підвищення до пенсії подружжю померлих учасників війни, доплати до підвищення дружинам померлих учасникам війни, та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м.Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами, та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій за травень, червень, липень та серпень 2015 року в розмірі 455 (чотириста п'ятдесят п'ять) грн. 52 коп., протиправною.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у м.Києві здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) суму не нарахованого підвищення до пенсії як подружжю учасників бойових дій, які були інвалідами, та доплату до підвищення дружинам померлих учасників бойових дій за травень, червень, липень та серпень 2015 року в розмірі 455 (чотириста п'ятдесят п'ять) грн. 52 коп.

В решті позов задоволенню не підлягає.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, а також прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду справи в апеляційному порядку, якщо постанову суду не скасовано.

Суддя: