Справа № 813/933/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 р. № 876/8164/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Львові на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року у справі №813/933/15 за позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Львові до Державного підприємства «Львіввугілля» про надання дозволу на погашення всієї суми податкового боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі, -

В С Т А Н О В И В:

24.02.2015 Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м.Львові Міжрегіонального головного управління Міндоходів, правонаступником якої є Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м.Львові Міжрегіонального головного управління ДФС (далі СДПІ) звернулась в суд з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі Підприємство), просила надати дозвіл на погашення усієї суми податкового боргу Підприємства за рахунок продажу майна, яке перебуває в податковій заставі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2015 у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, СДПІ подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2015 та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що заборгованість Підприємства триває протягом всього часу діяльності Підприємства і не переривалась. Рішення суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. СДПІ зверталась із платіжними вимогами до банківських установ з метою погашення суми боргу на підставі рішень суду, однак платіжні вимоги повертались без виконання у звязку з відсутністю коштів на рахунках боржника. Відтак, СДПІ дотримано встановлений чинним законодавством порядок звернення до суду з позовними вимогами про надання дозволу на погашення податкового боргу за рахунок продажу майна, яке перебуває в податковій заставі. При цьому апелянт вказує, що СДПІ не здійснювала опис майна структурних підрозділів, в податкову заставу внесено майно відповідача. Постановою Кабінету Міністрів України №987 від 19.09.2012 до переліку обєктів державної власності, які підлягають приватизації у 2012-2014 роках не внесене ДП «Львіввугілля», яке є боржником. Тому боржника не визначено як обєкт приватизації і на яке не розповсюджено положення про мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Державне підприємство «Львівугілля» зареєстроване як юридична особа з присвоєнням коду та взято на податковий облік у податковому органі 28.01.2003 за № 02-215.

Згідно з Довідкою про суми податкового боргу по податкових зобовязаннях по податку на додану вартість, самостійно узгоджених платником або узгоджених в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачених у встановлений строк по Підприємству станом на 17.02.2015 рахувалася заборгованість перед бюджетом по податку на додану вартість на загальну суму 55 345 264,86грн. (а.с. 25).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі №813/6431/14, що набрала законної сили, задоволено позов Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Міндоходів до ДП «Львівугілля» про стягнення коштів в сумі 11 643 010,00 грн. за податковим боргом з податку на додану вартість.

З метою погашення податкового боргу, СДПІ на підставі вказаного судового рішення скеровувало інкасові доручення в банк, який обслуговує відповідача, однак такі повертались без виконання у звязку з відсутністю коштів на рахунках у банку (а.с. 27-28).

Вказане стало підставою для звернення СДПІ до суду з позовом про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час звернення із позовом до суду, (далі ПК України) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Статтею 19-1 ПК України встановлено функції контролюючих органів, серед яких: організовують роботу та здійснюють контроль за застосуванням арешту майна платника податків, що має податковий борг, та/або зупинення видаткових операцій на його рахунках у банку (підпункт 19-1.1.21); здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів (підпункт 19-1.1.22).

Згідно з підпунктів 20.1.33 та 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу; звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

З матеріалів справи встановлено, що на час виникнення податкового боргу порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів встановлювався Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 №2181-III (далі Закон №2181-III), відповідно до пункту 1.10 частини 1 статті 1 якого податкова вимога - письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу.

Підпунктом 6.2.1 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-III у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Відповідно до підпункту 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-III податкові вимоги надсилаються: перша податкова вимога - не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання; друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

Згідно з підпунктом 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону №2181-III у разі коли у платника податків, якому було надіслано першу податкову вимогу, виникає новий податковий борг, друга податкова вимога має містити суму консолідованого боргу. При цьому окрема податкова вимога щодо такого нового податкового боргу не виставляється. Консолідованим вважається борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

З матеріалів справи встановлено, що позивач направляв дві податкові вимоги форми Ю1 №1/171 від 17.06.2003 та форми Ю2 №2/175 від 22.07.2003, що стороною відповідача не заперечується.

Згідно з пункту 59.5 статті 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Тобто, податкова вимога є дійсною протягом усього терміну безперервного існування податкового боргу платника податків з моменту його утворення до моменту, зокрема, повного погашення податкового боргу платником за всіма видами податків і зборів. При цьому, грошові зобов'язання, які складають податковий борг, можуть змінюватися як кількісно, так і за видами податків.

Відповідно до пунктів 87.1 та 87.2 статті 87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Згідно з пунктом 88.1 статті 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення (підпункт 88.2 статті 88 ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов'язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави;

Пунктом 89.3 статті 89 ПК України встановлено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

З матеріалів справи встановлено, що податковими керуючими складено акти опису майна: №12 від 20.10.2014 на загальну суму 1 496 400,00 грн.; №16 від 22.10.2014 на загальну суму 661 500,00 грн.; №17 від 22.10.2014 на загальну суму 1 163 500,00 грн.; №19 від 07.11.2014 на загальну суму 339 400,00 грн.; №20 від 07.11.2014 на загальну суму 358 000,00 грн.; №21 від 07.11.2014 на загальну суму 661 500,00 грн.; №22 від 07.11.2014 на загальну суму 358 000,00 грн.; №4 від 19.02.2015 на загальну суму 14 434 000,00 грн. (а.с. 9-16), про що внесено записи у Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна (а.с.17-14).

Порядок реалізації права органу державної податкової служби на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу визначено ст. 95 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Таким чином, стягнення податкового боргу за рахунок майна допускається у разі: - недостатності у платника податків коштів. Ця обставина повинна бути доведена доказами: постановою суду про стягнення коштів; документами, що свідчать про відсутність коштів на рахунках та неможливість виконання постанови суду про стягнення коштів; - перебування майна в податковій заставі. Зазначена обставина засвідчується витягом є Єдиного реєстру застав.

Згідно з абзацом 2 пункту 95.3 статті 95 ПК України контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі №813/6431/14, що набрала законної сили, задоволено позовні вимоги Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Міндоходів, стягнуто з ДП «Львівугілля», у тому числі його відокремлених підрозділів, в користь Державного бюджету України, кошти в розмірі 11 643 010,00грн за податковим боргом з податку на додану вартість.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015, відстрочено виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 по справі № 813/6431/14 до 31 грудня 2017 року.

На час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, вказана ухвала набрала законної сили, а тому суд першої інстанції, враховуючи положення ст.255 КАС України щодо обовязковості рішення суду, яке набрало законної сили, дійшов вірного висновку щодо передчасності та безпідставності позовних вимог.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що ухвала Вищого адміністративного суду від 09.11.2016 (К/800/32815/15), якою скасовано ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 та Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015 та відмовлено в задоволенні заяви ДП «Львіввугілля» про відстрочення виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 по справі №813/6431/14, на законність рішення суду першої інстанції на момент його прийняття не могла впливати, оскільки не існувала.

Слід також зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України №987 від 19.09.2012 затверджено перелік обєктів державної власності, які підлягають приватизації у 2012-2014 роках, та критеріїв визначення способу їх приватизації, серед яких є відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля», а саме: «Шахта «Межирічанська», «Шахта «Відродження», «Шахта «Великомостівська», «Шахта «Лісова», «Шахта «Червоноградська» та «Шахта «Зарічна».

Постановою Кабінет Міністрів України від 12.05.2015 №271 «Про проведення прозорої та конкурентної приватизації у 2015-2017 роках» затверджено перелік обєктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015-2017 роках, в якому на момент звернення із позовом до суду, зазначено відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля», а саме: «Шахта «Межирічанська», «Шахта «Відродження», «Шахта «Великомостівська», «Шахта «Лісова», «Шахта «Червоноградська» та «Шахта «Зарічна», «Шахта «Степова».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 №2163-XII, в редакції чинній на момент звернення із позовом до суду, (далі Закон №2163-XII) приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований обєкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Відповідно до частин 4-6 ст.12 Закону №2163-XII з моменту прийняття рішення про приватизацію обєкта стосовно його майна (нерухомого майна, інших необоротних активів) та земельної ділянки державної власності, на якій розташований такий обєкт, забороняється, зокрема, здійснення операцій (дій), внаслідок яких може відбутися відчуження зазначеного майна чи зменшення його вартості або зменшення розміру земельної ділянки державної власності. Зазначені обмеження діють до завершення приватизації обєкта. Приватизація обєкта вважається завершеною з моменту його продажу або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом приватизації (розміщення акцій), і оформляється рішенням відповідного державного органу приватизації.

Згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом економічної діяльності ДП «Львіввугілля» є добування камяного вугілля (а.с. 5).

Особливості правового, економічного та організаційного регулювання приватизації державного майна вугледобувних підприємств та особливості їх діяльності у післяприватизаційний період визначено Законом України «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств» від 12.04.2012 №4650-VI, в редакції чинній на момент звернення із позовом до суду, (далі Закон №4650-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №4650-VI вугледобувне підприємство - гірниче підприємство, основним видом економічної діяльності якого є підземне або відкрите добування вугілля, до складу якого можуть входити шахти, шахтоуправління, розрізи та інші відокремлені підрозділи, що виконують допоміжні функції.

Згідно з ст.4 Закону №4650-VI до об'єктів приватизації належать: вугледобувні підприємства як єдині майнові комплекси; шахти (шахтоуправління) як єдині майнові комплекси; розрізи як єдині майнові комплекси; акції, які належать державі у статутних капіталах акціонерних товариств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації державних вугледобувних підприємств.

Статтею 13 Закону №4650-VI з метою недопущення банкрутства вугледобувних підприємств і збереження сировинної бази металургійного та енергетичного комплексів з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства до моменту завершення приватизації встановлюються мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна об'єктів приватизації шляхом зупинення виконавчого провадження та мораторій на порушення справ про банкрутство вугледобувних підприємств.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону дія норм статей 2 і 13 цього Закону поширюється виключно на вугледобувні підприємства, щодо яких прийнято рішення про приватизацію після набрання чинності цим Законом, та вугледобувні підприємства, приватизовані після набрання чинності цим Законом.

В позовній заяві позивач просить надати дозвіл на погашення всієї суми податкового боргу ДП «Львіввугілля» за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі.

Проте, згідно з актами опису, доданими до позовної заяви як на підставу обґрунтування позову, в податкову заставу передано майно (в даному випадку вугілля, відходи шахтного виробництва), що знаходяться на складах відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля»: ВП «Шахта «Великомостівська» (акт №12 від 20.10.2014), ВП «Шахта «Степова» (акт №16 від 22.10.2014, акт №21 від 07.11.2014), ВП «Шахта «Червоноградська» (акт №17 від 22.10.2014, акт №20 від 07.11.2014), ВП «Шахта «Зарічна» (акт №19 від 07.11.2014), ВП «Шахта «Відродження» (акт №22 від 07.11.2014), ВП «Шахта «Лісова» (акт №4 від 19.02.2015) та перебувають на їх балансі.

Усі перелічені вище відокремлені підрозділи ДП «Львіввугілля» згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 271 від 12.05.2015 включено до переліку обєктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015-2017 роках.

Відповідно до вимог Закону України «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств» включення до переліку об'єктів приватизації відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля» надає їм статусу об'єкта приватизації, на який розповсюджуються положення про мораторій на застосування процедури примусової реалізації майна, а тому відчужувати майно відокремлених підрозділів Підприємства, яке перебуває на їхньому балансі, відповідно до норм чинного законодавства заборонено.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що за вищеописаних обставин суд першої інстанції правомірно відмовив в позові про надання дозволу на погашення всієї суми податкового боргу Підприємства за рахунок майна його відокремлених підрозділів, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Львові залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року у справі №813/933/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 29.11.2016р.