Справа № 815/4509/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4509/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення №295808 від 18.08.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» №295808 від 18.08.2016 року та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання ОД №20144 від 10.12.2012 року, виданої ОСОБА_1, у зв'язку з досягненням 45-річного віку. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що в 2006 році отримала дозвіл на постійне проживання на території України та 16.03.2006 року була документована посвідкою на постійне проживання серії ОД №308/06 та в подальшому, у зв'язку з втратою вказаного документу, 04.12.2012 року позивачу видано новий бланк посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД №20144 терміном дії - безстроково. У липні 2016 року, у зв'язку із досягненням 45-річного віку, позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання з наданням відповідних документів, проте 19.08.2016 року ОСОБА_1 отримала рішення відповідача «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» №295808 від 18.08.2016 року, до якого долучено Висновок про скасування дозволу на іміграцію в Україну від 18.08.2016 року, в якому зазначено, що дитина ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 не має підстав для набуття громадянства України за територіальним походженням. Позивач вважає що дане припущення відповідача спростовується довідкою №327702 про реєстрацію особи громадянином України від 22.07.2010 року, виданою ВГІРФО ГУМВС в Одеській області, яка свідчить що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 набула громадянства України на підставі ч.3 ст.8 ЗУ «Про громадянство України». Жодних інших підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну у вказаному висновку не наведено, а тому, за наведених обставин, прийняте відповідачем рішення підлягає скасуванню, а вимоги позивача задоволенню в повному обсязі.

Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи в порядку письмовог провадження за її відсутності.

Письмових заперечень від відповідача до суду не надходило, позиції щодо заявлених позовних вимог не висловлено.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що 08.02.2006 року позивач звернулась до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне проживання в Україні, поряд з якою ОСОБА_1 до відповідача надані наступні документи: копія національного паспортного документу ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 виданого 06.10.2005 року Посольством Вєтнаму в Україні з перекладом на українську мову, копія свідоцтва про народження доньки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_2 виданого 11.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, довідки Посольства СВР в Україні на ім'я ОСОБА_1 про відсутність судимостей на території Вєтнаму та заперечень щодо постійного проживання на території України, копія заяви для реєстрації за місцем проживання в Україні та медичні довідки (а.с. 31-46).

16.03.2007 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, яким дозволено постійне проживання на території України та була документована посвідкою на постійне проживання на території України серії ОД № 308/06 (а.с. 39, 40).

У зв'язку з втратою вказаного документу, позивач звернулась до ГУ ДМС Украхни в Одеській області із заявою про оформлення посвідки з наданням копій паспортів та довідки Ф-1, також надано довідку про втрату посвідки та паспорту, видану в.о. начальника Іванівського РВ ГУМВС України в Одеській області, довідку №327704 про реєстрацію особи громадянином України від 22.07.2010 року, видану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та №327702 від 22.07.2010 року, видану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, поновлений запис про народження та свідоцтво про народження (повторне), витяг про державну реєстрацію прав від 07.05.2012 року, технічний паспорт від 25.04.2012 року, довідка про постійне місце проживання (а.с.49-61).

10.12.2012 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання новий бланк серії ОД № 20144 (а.с.63-64).

З метою обміну вказаної посвідки, у зв'язку із досягненням 45-річного віку, позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання з наданням відповідних документів.

За результатом проведення перевірки, 18.08.2016 року посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 (а.с. 68-70), в якому зазначено, що неповнолітня ОСОБА_2 - донька позивача, на момент прийняття документів у її матері не мала дозволу на імміграцію, також не було підтверджено її належності до громадянства України, а тому відповідно до п.3 ч.3 ст.4 та ст.ст.1 та 9 Закону України «Про імміграцію», донька заявниці не мала підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, далі і посвідки на постійне проживання, а тому не вважається іммігрантом, що виключає можливість надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, як матері іммігранта, а інших підстав для імміграції позивача на територію України в період 2006 року в матеріалах особової справи не вбачається, у зв'язку з чим відповідач визначив за доцільне відповідно до п.6 розділу VI статті 12 ЗУ «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 скасувати.

Вказаний проект висновку та особова справа позивача надсилались до ДМС України листом від 14.07.2016 року №/3-8790 для погодження та 20.07.2016 року Депратаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України на адресу відповідача надіслано відповідь №8.1/hh89-16, якою підтримано вказаний проект (а.с.65-66).

На підставі даного висновку, а також п.6 розділу VI ст.12 Закону України "Про імміграцію", ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 295808 від 18.08.2016 року про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну (а.с.71).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась із даним позовом до суду.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001 року.

Відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз. 6 ст.1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) посвідка на постійне проживання - це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 9 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) визначено порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію та перелік документів, які долучаються до заяви: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Судом встановлено, що 08.02.2006 року позивач звернулась до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне проживання в Україні, поряд з якою ОСОБА_1 до відповідача надані наступні документи: копія національного паспортного документу ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 виданого 06.10.2005 року Посольством Вєтнаму в Україні з перекладом на українську мову, копія свідоцтва про народження доньки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_2 виданого 11.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, довідки Посольства СВР в Україні на ім'я ОСОБА_1 про відсутність судимостей на території Вєтнаму та заперечень щодо постійного проживання на території України, копія заяви для реєстрації за місцем проживання в Україні та медичні довідки (а.с. 31-46).

За результатом поданих документів, 06.03.2006 року інспектором ВГІРФО УМВС України в Одеській області, майором міліції Л.А. Дацюком прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію на територію України та видачу посвідки на постійне проживання на території України (а.с. 37).

З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію, оскільки, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, прийнявши і провівши перевірку відповідних документів, які були надані ОСОБА_1, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію", не виявив та надав Позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, суд враховує, що з матеріалів справи вбачається, що позивач проживає на території України з 1998 року, проте відповідачем зазначене питання під час прийняття оскаржуваного рішення досліджено не було. Крім того, відповідачем не надано будь-якої оцінки твердженням позивача, що двоє неповнолітніх дітей позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянами України.

Також, суд зазначає, що виявлені порушення в особовій справі позивача, допущені посадовими особами органу реєстрації, не можуть слугувати підставою для прийняття спірного рішення, і відповідно, порушення прав та законних інтересів позивача.

Щодо визначення відповідачем підстави для скасування дозволу на імміграцію, суд зазначає наступне.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст.12 Закону України "Про імміграцію", згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених п.п. 1-5 ст.12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених законами України. Тобто такі "інші випадки", відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно законами України.

Відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не наведено жодної норми будь-якого закону, якими би було передбачено скасування дозволу на імміграцію у цьому випадку.

За таких обставин суд вважає посилання відповідача на п.6 розділу 4 ст.12 Закону України "Про імміграцію", як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання..

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже на момент прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у позивача існувала самостійна законна підстава для імміграції в Україну; позивач проживає на території України з 1998 року і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію наданням двох посвідок на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; несвоєчасно: посвідка на постійне проживання вперше оформлена у 2006 році, тоді як рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято 18.08.2016 року.

При прийнятті рішення, суд також враховує, що відповідно до ст.ст. 9, 29 "Загальної декларації прав людини" ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, в той час як позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст.6 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідачем під час розгляду справи не було доведено правомірності прийнятого рішення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення №295808 від 18.08.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Вєтнаму ОСОБА_1» №295808 від 18.08.2016 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання ОД №20144 від 10.12.2012 року, виданої ОСОБА_1, у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин