Справа № 642/6398/16-а
Суддя: Євтіфієв В. М.
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м.Харкова
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 листопада 2016Справа № 642/6398/16а Провадження №2а/642/264/16

Суддя Ленінського районного суду м.Харкова Євтіфієв В.М., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області, про визнання рішення противоправним, зобов'язання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2016 року позивачка звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому вимагала:

- визнати протиправними дії головного управління пенсійного фонду Українив Харківської області щодо відмови у здійсненні позивачу виплат призначеної довічної пенсії за вислугою років з 01.02.2016 по цей час та поновити позивачу пенсійні виплати вподальшому;

- скасувати рішення головного управління пенсійного фонду України з Харківської області, яке сформоване і викладене у письмових відповідях від 17.03.2016 (вих.446/В-14) та від 06.09.2016, які фактично надані 27.09.2016, в частині відмови у задоволенні позивача заяв від 04.03.2016 та 02.09.2016 щодо здійснення позивачу виплат призначеної довічної пенсії за вислогу років з 01.02.2016 по цей час та поновленні позивачу пенсійних виплат вподальшому:

- зобов'язати головне управління пенсійного фонду України в Харківській області відповідно до закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, який діяв на момент призначення позивачу довічної пенсії за вислугою років та працевлаштування, нарахувати та здійснити виплати позивачу довічної пенсії за вислугою років за період з 01.02.2016 по цей час з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та поновити позивачу пенсійні виплати без обмежень вподальшому.

В наданих запереченнях відповідач вказав:

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не згодне з вимогами позивача, враховуючи наступне:

ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911 -VIII (далі - Закон), який набув чинності з 1 січня 2016 року, статтю 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" викладено в такій редакції: "тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військово'1' служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширено Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Закону, обмеження щодо виплати пенсії, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

До зазначеного вище переліку Національна поліція не входить. Оскільки позивач працюєте в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області, що підтверджується даним персоніфікованого обліку застрахованих осіб Пенсійного фонду України, виплату пенсії йому призупинено згідно з чинним законодавством.

Стосовно доводів позивача, щодо звуження його прав за інтересів необхідно зазначити наступне.

Ухвалою Європейського суду з прав людини 03.06.2014 за заявою «Валентина Ніканорівна Великода проти України» визнано неприйнятною заяву, зумовлену зменшенням після 1 листопада 2011 року пенсії у розмірі, встановленому рішенням суду від 19 січня 2010 року, як явно необгрунтовану відповідно до підпункту «а» пункту 3 та пункту 4 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, Суд зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (рішення у справах «Аррас та інші проти Італії» (ArrasandOthersv. Italy),, заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та «Сухобоков проти Росії» (Sukhobokovv. Russia), заява №75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року).

Суд констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці.

Суд також розглянув питання, чи було зменшення пенсії заявниці сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу (право мирно володіти своїм майном). Це положення також не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати мати чи ні будь-яку форму програми соціального забезпечення, а також обрати вид або розмір виплат за такою програмою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що закріплює майнове право, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, щодо осіб, які відповідають його вимогам (ухвала щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства » (StecandOthersv.TheUnitedKingdom), заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X), доки існує законодавче право.

Перша та найважливіша вимога положення про право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу полягає у тому, що будь- яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (FormerKingо fGreeceandOthersv. Greece) [ВП], заява № 25701/94, ПП.79 та 82, ECHR 2000-XII).

Суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного держава- відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Так, відповідно до частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положеннями частини 1 статті 100 КАС передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі місцевим адміністративним судам необхідно перевіряти додержання строку звернення до суду. У разі пропуску такого строку та визнання вказаних особою причин пропуску строку неповажними місцевий адміністративний суд повинен залишити адміністративний позов без розгляду.

Пенсія ОСОБА_1 не виплачується з 01.02.2016 року, тобто з цього часу позивач був обізнаний про припинення виплати йому пенсії. Крім того, ще 04.03.2016 року позивачу звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за роз'ясненням щодо припинення виплати. Відповідно до цього звернення позивачу було надано відповідь №446/В-14 від 17.03.2016 року. Тобто при отриманні цієї відповіді позивач вже був обізнаний про відсутність у нього права на отримання пенсії, на період роботи в Головному управлінні Національної поліції. З ухвали про відкриття провадження по справі вбачається, що адміністративний позов було подано 05.10.2016 року, тобто позивачем при поданні позову було пропущено строк, передбачений КАС України. Тому відповідач вимагає відмовити ОСОБА_1 задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, суд встановлені наступні факти та обставини:

Матеріалами справи встановлено, з 12.10.1982 по 15.04.2014 позивач працював на різних оперативних посадах ГУMBC України в Харківській області та звільнився у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років у званні підполковника міліції (копії наказу про звільнення та ветеранського посвідчення додаються).

На підставі закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 N2262-XII Головним управлінням пенсійного фонду України в Харківській області, позивачу з 15.04.2014 нарахована та щомісячно, виплачувалась довічна пенсія за вислугою років, що свідчить копія пенсійного посвідчення позивача.

28.10.2014 позивач працевлаштувався на посаду слідчого-спеціаліста із статусом державного службовця до Московського РВ ГУМВС України в Харківській області згідно до копії наказу, яке з 07.11.2015 перейменовано у Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції вХарківській області, і отримував зарплату та пенсію.

З того часу позивач є працівником Національної поліції на посаді державного службовця згідно до копії наказу.

З 01.02.2016 відповідач припинив нарахування та виплату позивачу пенсії.

04.03.2016, 02.09.2016 позивач звернувся до відповідоча з заявою, в якій просив розглянути питання про подальшу виплату позивачу пенсії.

На звернення позивача, відповідачем була надана відповідь, що причинами припинення пенсійних виплат є зміни, внесенідо Законів України.

З данни діями позивач не погоджується та вважає порушення його права.

Статтею 1 Закону Україїни Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечння» визначеноПраво на пенсію за віком мають:

- чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи неменше 25 років;

- жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Як встановлено судом позивач працював на посадах в органах внутрішніх справ у звязку з чим на підставі вимог ст.1 закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» якою визначено: Особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Таким чином, правовідносини сторін визначені законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та не немоуть бути врегульовані іншими законами.

Як встановлено судом, 28.10.2014 позивач працевлаштувався на посаду слідчого-спеціаліста із статусом державного службовця до Московського РВ ГУМВС України в Харківській області.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911- VIII (далі - Закон), який набув чинності з 01.01.2016, статтю 54 Закону країни «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та пеяких інших осіб» визначела:

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, на підставі викладено не можно казати, про обмеження Конституційних прав позивача у разі набуття змін до ст.54 Закону країни «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та пеяких інших осіб».

Враховуючи, що на час набуття змін у ст.54 вказанного закону позивач працював та працює на посаді на яку розповсюджується дія Закону України «Про державну службу», тому дії відповідоча, щодо припинення пенсійних виплат позивачу відповідали вимогам ст.19 Конституції України.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, відповідачем обґрунтовано прийнято рішення про припинення пенсійних виплат, а тому дії відповідача відповідали вимогам ст. 19 Конституції України..

Керуючись ст.ст. 2, 17, 18, 87, 94, 158-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області, про визнання рішення противоправним, зобов'язання вчинення дій, відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м.Харкова. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: В.М. Євтіфієв