Справа № 813/1776/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року №813/1776/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сасевича О.М.,

судді Кедик М.В.,

судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про визнання протиправним та скасування наказу №62-р від 26.04.2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

30 травня 2016 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про визнання протиправним та скасування наказу з особового складу Фонду державного майна України від 26.04.2016 року №62-р «Про оголошення догани ОСОБА_2.».

На обґрунтування своїх вимог позивач указує на те, що з 16.03.2005 року по 28.02.2013 року вона працювала начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області. У подальшому, з 01.03.2013 року та по цей час обіймає посаду першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

Наказом Фонду державного майна України від 26.04.2016 року №62-р їй було оголошено догану та позбавлено премії за квітень 2016 року, з яким позивач ознайомилася 29.04.2016 року.

Однак, такий наказ позивач вважає протиправним, позаяк він був прийнятий із порушенням установленої процедури та без належної оцінки дійсних обставин справи, які засвідчують об'єктивну відсутність тих порушень зі сторони позивача, які були приводом для дисциплінарного стягнення та покладені в його основу.

Так, позивач зазначає, що в порушення вимог чинного законодавства до моменту накладення спірного стягнення відповідачем, відповідно до норм Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950, не було проведено службового розслідування щодо можливого порушення нею службових обов'язків.

Окрім того, до моменту накладення спірного стягнення не було отримано особистих письмових пояснень позивача щодо питань, які в подальшому стали підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Пояснення ж від 18.04.2016 року, які фігурують в оспорюваному наказі, були надані позивачем з іншого приводу та з іншою метою, аніж дослідження питань, що стали підставою для оголошення догани.

Більш того, позивач наголошує на тому, що вона в дійсності не допускала тих порушень, необґрунтовані твердження про наявність яких лягли в основу наказу від 26.04.2016 року №62-р. Позивач підкреслює, що всі її дії перебували виключно в правовому полі та були спрямовані на гарантування дотримання норм чинного законодавства України, що не може бути протиправним за своєю суттю.

Додатково позивач стверджує про пропуск строку накладення дисциплінарного стягнення, який на час прийняття наказу від 26.04.2016 року №62-р давно сплив.

А тому, позивач вважає, що відповідачем було допущено порушення закону при винесенні спірного наказу від 26.04.2016 року №62-р і безпідставно та з порушенням встановленої законом процедури було притягнуто її до дисциплінарної відповідальності, що тягне за собою протиправність відповідного розпорядчого документа, який підлягає скасуванню в судовому порядку.

За вимогами ст.24 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд даної адміністративної справи №813/1776/16, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу, був призначений у складі колегії суддів - головуючого-судді Сасевича О.М., судді Сидор Н.Т., судді Кедик М.В.

Ухвалою судді від 31.05.2016 року в адміністративній справі №813/1776/16 було відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 22.06.2016 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до іншого адміністративного суду.

15 серпня 2016 року, відповідно до вимог ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України, за розпорядженням в.о.керівника апарату суду від 15.08.2016 року №327-Р, відбулася автоматична зміна складу колегії суддів і замість судді Сидор Н.Т., з огляду на тимчасову непрацездатність останньої, до складу колегії введено суддю Потабенко В.А., у зв'язку з чим адміністративну справу №813/1776/16 передано на розгляд колегії суддів Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого-судді Сасевича О.М, судді Потабенко В.А. та судді Кедик М.В.

Ухвалою суду від 12.09.2016 року в даній справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 28.11.2016 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про участь представника у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Фонд державного майна України з вимогами ОСОБА_2, заявленими в цій справі, не погодився та надав до суду відповідні письмові заперечення на адміністративний позов.

У таких запереченнях відповідач посилається на те, що ОСОБА_2 було допущено ряд порушень норм чинного законодавства України, контроль за дотриманням яких входили до кола її повноважень як керівника Регіонального відділення Фонду державного майна України.

А саме, позивачем з порушенням норм Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року №629, Закону України «Про оренду державного майна» було безпідставно внесено зміни до договору оренди від 03.07.2009 року №56. Окрім цього, унаслідок неправомірних дій позивача в частині бездіяльності щодо оскарження рішення суду першої інстанції було допущено набрання ним чинності та внесення чергових змін до згаданого вище договору. А також, у зв'язку з неправомірними діями позивача в частині бездіяльності щодо подання касаційної скарги на рішення судів у господарській справі не було забезпечено приведення цього ж договору до актуальних вимог чинного законодавства.

Усе це в сукупності потягнуло за собою завдання державі значних збитків унаслідок недоотримання коштів від оренди майна державного підприємства, позаяк розмір орендної плати та її ставка були нижчими, аніж ті, які підлягають застосуванню.

Відповідач наголошує на тому, що такі обставини були повно, достовірно й об'єктивно встановлені в ході перевірки питань неналежної роботи позивача на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, яка була проведена робочою групою фахівців Фонду державного майна України відповідно до наказу від 17.03.2016 року №534, акт якої був затверджений наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737.

У зв'язку з чим, відповідач не вбачає порушень зі своєї сторони, вважає позов безпідставним і просить у його задоволенні відмовити повністю.

У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просили суд позов задовольнити повністю.

У судових засіданнях представники відповідача проти позовних вимог заперечили, надали пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та просили суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу Голови Фонду державного майна України (по особовому складу) від 10.03.2005 року №35-р ОСОБА_2 була призначена з 16.03.2005 року на посаду начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

Наказом Голови Фонду державного майна України (з особового складу) від 28.02.2013 року №21-р ОСОБА_2 з 01.03.2013 року була увільнена від виконання обов'язків начальника управління та призначена на посаду першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

У подальшому, листом Голови Фонду державного майна України від 21.01.2016 року №10-26-975 на ім'я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області було ініційовано проведення перевірки правомірності внесення 29.03.2010 року змін до договору оренди (ЦМК ДП «Львівський іподром») від 03.07.2009 року №56, зменшення орендної ставки за таким договором із 10% до 5% за рішенням суду 06.07.2010 року, а також невнесення змін до такого договору оренди, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 року №961. Також цим листом було зобов'язано провести службове розслідування стосовно діяльності (бездіяльності) яких не внесено зміни в згаданий вище договір оренди.

У відповідності до такого листа, наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 29.01.2016 року №12/вн було прийнято рішення щодо проведення перевірки, для чого створена робоча група з числа фахівців управління.

За результатом відповідної перевірки робочою групою складено акт, за висновками якого не було зафіксовано жодних порушень зі сторони працівників Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області при укладенні й виконанні договору оренди від 03.07.2009 року №56.

Як випливає з матеріалів справи, такий акт Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області був наданий на розгляд керівництву Фонду державного майна України.

За результатом розгляду такого акта Головою Фонду державного майна України за листом від 05.04.2016 року №10-54-6119 було поставлено першому заступнику начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області ОСОБА_2 вимогу щодо надання пояснень по окремих питаннях, які охоплювалися висновками такого акта. На зазначену вимогу позивачем було надано пояснення від 18.04.2016 року №01-002-02337.

Окрім того, як встановлено судом, наказом Головою Фонду державного майна України 17.03.2016 року №534 було створено робочу групу з числа фахівців Фонду державного майна України для проведення перевірки дотримання вимог чинного законодавства стосовно укладення договору оренди від 03.07.2009 року №56 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та ЗАТ «Львівський іподром» та внесених змін до нього.

За наслідком роботи такої робочої групи Фонду державного майна України було складено акт про результати перевірки, який доповідною запискою директора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Фонду державного майна України від 12.04.2016 року №45/44 було надано Голові Фонду державного майна України.

Наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737 такий акт про результати перевірки був затверджений.

У вказаному акті, затвердженому наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, було викладено висновки, зокрема, про те, що:

1)договір оренди від 03.07.2009 року №56 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та ЗАТ «Львівський іподром» укладений відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

2)договір від 29.03.2010 року про внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 укладений із порушенням п.11 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року №629, п.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного майна» внаслідок неправомірний дій начальника Регіонального відділення ОСОБА_2

3)договір від 23.07.2010 року про внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 укладений внаслідок неправомірних дій начальника Регіонального відділення ОСОБА_2 в частині бездіяльності щодо оскарження рішення господарського суду Львівської області від 06.07.2010 року по справі №15/107.

4)Регіональним відділенням договір оренди від 03.07.2009 року №56 не приведено у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 року №961 у зв'язку із неправомірними діями начальника Регіонального відділення ОСОБА_2 в частині бездіяльності щодо подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2012 року по справі №5015/2012/12.

У зв'язку з чим, на підставі акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, доповідної записки Департаменту внутрішнього аудиту та контролю від 12.04.2016 року №45/44, пояснень ОСОБА_2 від 18.04.2016 року №01-002-02337 Головою Фонду державного майна України було видано наказ з особового складу від 26.04.2016 року №62-р.

Цим наказом першому заступнику начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області ОСОБА_2 було оголошено догану та позбавлено премії у розмірі 100% за квітень 2016 року. Із наказом ОСОБА_2 ознайомилася 25.04.2016 року й, не погодившись із ним, звернулася до суду з цим позовом.

Таким чином, суд, вирішуючи даний спір, керуючись принципом змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ураховуючи визначений законом обов'язок з доказування в такій категорії справи, зазначає та виходить із наступного.

Так, відповідно до ст.147 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1)догана;

2)звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Окрім того, зважаючи на те, що позивач займає посаду в державному органі та є державним службовцем, на спірні правовідносини, окрім загальних норм трудового законодавства, поширюються також норми спеціального законодавства, які регламентують засади діяльності, статус, порядок проходження державної служби.

Статтею 14 Закону України «Про державну службу» №3723-XII (чинного на час спірних правовідносин) визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Для окремих категорій державних службовців законом можуть бути визначені особливості визнання дисциплінарного проступку підставою для припинення державної служби.

До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Отже, суд погоджується з тим, що у випадку порушення позивачем трудової дисципліни, неналежного виконання службових обов'язків, до неї можуть застосовуватися дисциплінарні стягнення, визначені Законом України «Про державну службу» №3723-XII та Кодексом законів про працю України.

При цьому, суд зауважує, що обираючи конкретний вид стягнення серед ряду можливих слід, відповідно до ч.3 ст.149 Кодексу законів про працю України, враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

У зв'язку з чим, можливим є проведення службового розслідування, яке покликане, зокрема, встановити причини та умови, що призвели до вчинення правопорушення, обставини, що його характеризують, встановити ступінь тяжкості проступку, вину працівника тощо.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950 було затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тобто воно поширює свою дію на позивача, яка є державним службовцем.

При цьому, як передбачено п.1 такого Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства; на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

Відтак, указане свідчить про те, що проведення службового розслідування стосовно державного службовця є правом, а не обов'язком, а тому його не проведення не є свідченням порушення порядку прийняття рішення щодо накладення дисциплінарного стягнення, про що позивач зазначає в позові.

Більш того, нормами ст.11 України «Про державну службу» №3723-XII державному службовцеві надано право вимагати службового розслідування з метою зняття безпідставних, на думку службовця, звинувачень або підозри.

Проте, доводячи безпідставність накладення стягнення за спірним наказом без проведення службового розслідування, позивач не наводить доказів щодо самостійного ініціювання такого розслідування, на що вона мала повне право.

А тому, суд критично оцінює посилання ОСОБА_2 на факт не проведення службового розслідування щодо можливих порушень з її сторони.

Окрім цього, суд також вважає за необхідне надати критичної оцінки доводам позивача щодо того, що до моменту накладення спірного стягнення не було отримано її особистих письмових пояснень щодо питань, які стали підставою для оголошення догани.

Так, дійсно, згідно з ч.1 ст.149 Кодексу законів про працю України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При цьому очевидно, що такі пояснення повинні стосуватися суті порушень, у відношенні яких вирішується питання щодо застосування дисциплінарного стягнення.

Як засвідчується змістом наказу від 26.04.2016 року №62-р, такими поясненнями відповідач вважає доповідну записку ОСОБА_2 від 18.04.2016 року №01-002-02337, скеровану на ім'я Голови Фонду державного майна України у відповідь на його запит від 05.04.2016 року №10-54-6119.

Оцінюючи таке пояснення позивача, суд відзначає, що воно стосувалося саме тих питань, які в подальшому лягли в основу спірного наказу про оголошення догани (питання вартості, майна переданого в оренду за договором оренди від 03.07.2009 року №56, відповідно до якої визначено та скориговано розмір орендної плати; питання зміни орендної плати за таким договором 29.032010 року; питання не оспорювання негативних для Фонду державного майна України рішень судів у справах, що стосуються такого договору).

Більш того, суд зауважує, що спірні питання щодо укладення та виконання договору оренди від 03.07.2009 року №56 були предметом дослідження робочої групи фахівців Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, про що позивачеві було достеменно відомо (зокрема, це підтверджується змістом доповідної записки від 18.04.2016 року №01-002-02337).

Таким чином, ОСОБА_2 в достатній мірі розуміла стосовно яких правовідносин нею надаються пояснення, знала про проведення розслідування за обставинами, пов'язаними з такими правовідносинами, їй було відомо, яке коло питань входить до такого дослідження розслідування тощо. Таким чином, позивач повинна була також розуміти й усвідомлювати можливі наслідки такого дослідження, у т.ч. можливість притягнення її до відповідальності. А тому, надання пояснень по суті таких спірних правовідносин, їх зміст, обсяг, глибина тощо залежали від волі й бажання позивача та, за її вибором, були надані 18.04.2016 року за доповідною запискою №01-002-02337.

У цьому контексті суд також зазначає, що посилання позивача на ту обставину, що нею нібито надавалося пояснення виключно щодо результатів роботи робочої групи фахівців Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, а не робочої групи Фонду державного майна України (за результатами роботи яких її й було притягнуто до відповідальності) не заслуговує на увагу, позаяк пояснення надавалися стосовно обставин, які на думку роботодавця свідчили про службові порушення зі сторони позивача, й процедурні аспекти їх дослідження (зокрема щодо органу, який здійснює їх дослідження, його персонального складу тощо) не впливають на суть таких можливих порушень і не заперечують факт надання щодо них пояснень працівником.

У той же час, аналізуючи та вирішуючи дану справу, суд приходить до переконання, що притягуючи ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за наказом від 26.04.2016 року №62-р, відповідачем не було належно та достовірно встановлено факту порушення зі сторони позивача своїх службових обов'язків, зокрема, ним не було визначено в чому проявилися такі порушення, які саме обов'язки були порушені позивачем тощо.

Так, у п.2 висновків акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, стверджено, що договір від 29.03.2010 року про внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 укладений із порушенням п.11 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року №629, п.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного майна» внаслідок неправомірних дій позивача.

У той же час, ані висновки, ані акт не містять вказівки на те, яку саме конкретну дію (чи дії), тобто вчинок за власним волевиявленням, здійснила ОСОБА_2 як начальник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, й котрою могли би бути порушені зазначені в п.2 висновків акта перевірки норми чинного законодавства України.

Навпаки, зі зібраних і досліджених матеріалів справи вбачається, що дії позивача щодо внесення 29.03.2010 року змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 були спрямовані на усунення допущеного порушення норм чинного законодавства України в частині розрахунку плати за оренду. При цьому, слід наголосити, що така мета (забезпечення законності) є пріоритетною не лише для державного службовця, а й для кожного громадянина. У зв'язку з чим, вказівка відповідача на недоцільність внесення відповідних коректив у договір до моменту звернення контрагента щодо приведення його у відповідність до приписів закону, є щонайменше некоректною.

У п.3 висновків акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, також стверджено, що договір від 23.07.2010 року про внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 укладений внаслідок неправомірних дій позивача в частині бездіяльності щодо оскарження рішення господарського суду Львівської області від 06.07.2010 року по справі №15/107.

У зв'язку з чим, суд звертає увагу на те, що крім того, що у цій частині акта знову ж не викладено конкретних вказівок на певні дії чи бездіяльність ОСОБА_2, застосоване тут формулювання «неправомірні дії в частині бездіяльності» саме по собі є оксюмороном, позаяк дії та бездіяльність є протилежними за значенням поняттями. Указане не дає можливості встановити змісту гаданого порушення, а відтак і перевірити обґрунтованість висновків робочої групи щодо допущеного позивачем порушення.

Окрім цього, у цьому контексті суд відзначає, що згадане в цій частині акта перевірки апеляційне оскарження рішення господарського суду Львівської області від 06.07.2010 року у справі №15/107 могло мати місце, відповідно до ст.93 Господарського процесуального кодексу України, в строк по 16.07.2010 року. У той же час, в цей період ОСОБА_2 перебувала у відпустці, а тому, не здійснення в той час службових обов'язків таким працівником є очікуваним і правомірним.

У п.4 висновків акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, зазначено також, що Регіональним відділенням договір оренди від 03.07.2009 року №56 не приведено у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 року №961, у зв'язку із неправомірними діями позивача в частині бездіяльності щодо подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2012 року у справі №5015/2012/12.

Проте, знову ж тут відсутня конкретна вказівка щодо того, яка саме дія або бездіяльність ОСОБА_2 (що, як вже вказано судом вище, само по собі є суперечливим) були нею протиправно вчинені або ж не вчинені, коли саме вони мали місце, як проявилися тощо.

Більш того, розглянувши посадову інструкцію позивача на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, суд не знайшов серед функціональних обов'язків такої особи здійснення судової роботи чи власне подання касаційних скарг на рішення господарських судів, а тому й не вбачає прямого порушення зі сторони позивача при веденні Фондом державного майна України справ у судах.

При цьому, суд також звертає увагу на некоректність твердження відповідача про завдання збитків інтересам держави унаслідок певного рішення суду (у даному випадку постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2012 року по справі №5015/2012/12, яка набрала законної сили).

Так, чинне національне процесуальне законодавство встановлює, що рішення суду, яке набрала законної сили, є обов'язковим, що випливає з установлених ст.129 Конституції України засад судочинства.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 року у справі №16-рп/2009 рішення суду, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України; обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності (ч.5 ст.124, п.9 ч.3, ч.5 ст.129 Конституції України). Виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Відтак, зазначене вище, водночас, вказує на існування презумпції правомірності та законності судового рішення (яке набрало сили та яке є обов'язковим до виконання), що в свою чергу заперечує припущення відповідача, про яке згадано вище, тобто про збитки внаслідок чинного та правомірного судового рішення.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, про недоведеність відповідачем тих обставин, які могли би слугувати підтвердженням вчинення зі сторони позивача дисциплінарного проступку та які могли би бути правомірною підставою для притягнення її до відповідальності у формі догани (що було вчинено за оспорюваним наказом №62-р від 26.04.2016 року).

При цьому, суд вважає за необхідне особливо наголосити на необхідності дотримання позиції Європейського Суду з прав людини, яку він висловив, зокрема, в п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п.43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Тобто, встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Відтак, у даному випадку поза розумним сумнівом, із наданням допустимих і належних доказів, із посиланням на встановлені дійсні обставини справи, із застосуванням відповідних приписів чинного законодавства України підлягають доведенню факти порушення позивачем своїх службових обов'язків.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, Фондом державного майна України аргументи як суб'єктом владних повноважень не було надано до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та рішення й ним не було спростовано доводів позивача щодо відсутності в її діях ознак порушення службових обов'язків, а відтак і щодо фактичної відсутності підстав для застосування стосовно неї дисциплінарного стягнення.

Окрім цього, суд, не зважаючи на окреслений вище висновок про відсутність належного доведення фактів вчинення позивачем дисциплінарних проступків, не ухиляється також і від оцінки доводів ОСОБА_2 щодо застосування дисциплінарного стягнення поза встановленими законом строки та погоджується з такими твердженнями позивача.

Так, згідно зі ст.148 Кодексу законів про працю України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

У даному ж випадку, обставини, про які йдеться у висновках акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, й які відповідач вважає порушеннями, мали місце 29.03.2010 року (в частині внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 щодо зменшення розміру орендної плати), 23.07.2010 року (в частині внесення змін до договору оренди від 03.07.2009 року №56 щодо зменшення ставки орендної плати).

Відтак, оголошення ОСОБА_2 догани за наказом від 26.04.2016 року №62-р з таких підстав є безумовно таким, що не відповідає вимогам закону щодо строку для застосування дисциплінарного стягнення, позаяк із часу вчинення гаданих порушень спливло біля шести років.

Окрім цього, у висновках акта про результати перевірки, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13.04.2016 року №737, також як порушення зазначено факт неподання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2012 року у справі №5015/2012/12.

Проте, суд підкреслює, що подання такої касаційної скарги, відповідно до приписів ст.110 Господарського процесуального кодексу України, могло відбутися у строк по 14.11.2012 року. Відтак, оголошення ОСОБА_2 догани за наказом від 26.04.2016 року №62-р із цієї підстави також не відповідає вимогам закону щодо строку для застосування дисциплінарного стягнення, позаяк із часу вчинення такого гаданого порушення спливло три з половиною роки.

У цьому контексті суд критично оцінює міркування відповідача щодо тривалого характеру таких порушень.

По-перше, суд зауважує, що за змістом таких порушень, викладених у висновках акту перевірки, не вбачається їх тривання по цей час чи хоча би по час, який би вказував на правомірність застосування оспорюваного дисциплінарного стягнення в частині строків, оскільки, на переконання суду, загальна можливість вжиття заходів для усунення таких гаданих порушень закінчилася власне у вказані вище терміни та з цього моменту слід обчислювати строк для застосування дисциплінарного стягнення.

По-друге, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 поставлено у провину недотримання службових обов'язків як начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

У той же час, позивач була увільнена з указаної посади з 01.03.2013 року, а тому з цієї дати вона не в змозі ані допускати відповідних порушень, ані їх усувати, позаяк відповідні питання не входять до її компетенції.

Отже, з цього часу такі гадані правопорушення не можуть вважатися триваючими по відношенню до ОСОБА_2, оскільки можливості їх змінити, усунути чи якогось іншого впливу на них вона не має.

Відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку щодо порушення відповідачем строку для застосування дисциплінарного стягнення при оголошенні позивачеві догани за спірним наказом.

У зв'язку з чим, суд наголошує на тому, що застосування строку давності притягнення до дисциплінарної відповідальності є важливим інструментом, використання якого дозволяє забезпечити, зокрема, дотримання принципу правової визначеності.

Подібне трактування строку виклав Європейський Суд з прав людини, який у п.137 рішення в справі «ОСОБА_3 проти України» зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

А також на важливості застосування строків указав і Верховний Суд України, який у постанові від 16.11.2016 року в справі №6-2469цс16 (яка стосується строків позовної давності та за аналогією права може бути застосованою в даній справі) виклав правову позицію, в якій зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «ОСОБА_4 та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ОСОБА_5» проти Росії»).

Ураховуючи наведене, суд відзначає, що пропуск відповідачем установленого законом строку для застосування дисциплінарного стягнення є додатковою та безумовною за встановлених обставин підставою для задоволення вимог позивача по справі, окрім зазначених вище.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, ураховуючи всі встановлені дійсні обставини справи в їх сукупності, суд приходить до обґрунтованого висновку, що наказ з особового складу Фонду державного майна України від 26.04.2016 року №62-р «Про оголошення догани ОСОБА_2.» було прийнято без належних для того підстав, без урахування та виконання регламентуючих приписів чинного законодавства України, з пропуском визначеного законом строку, без дотримання принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, відтак, цей наказ є протиправним і підлягає скасуванню, а позовні вимоги до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати що наказ з особового складу Фонду державного майна України №62-р від 26.04.2016 року «Про оголошення догани ОСОБА_2.».

Присудити на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сасевич О.М.

Суддя Кедик М.В.

Суддя Потабенко В.А.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 листопада 2016 року.