Справа № 303/6316/16-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

23 листопада 2016 року м. Мукачево Справа 303/6316/16-а 2а/303/333/16

Номер рядка стат. звіту -37

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Управління патрульної поліції в містах Ужгород та Мукачево

про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АР №055821 від 06 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АР №055821 від 06 жовтня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про протиправність дій інспектора Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві при винесені Постанови, що свідчить про незаконність оскаржуваного акту, внаслідок допущених ним грубих порушень при розгляді адміністративної справи, а також неврахування фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суд позові позивач заперечив факт порушення ним Правил дорожнього руху, а саме здійснення зупинки в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», оскільки він зупинився виключно для того, щоб його мати вийшла в аптеку, і на вказаній у постанові ділянці дороги немає облаштованих місць для зупинки легкових автомобілів.

Також у позові, позивач наголосив на тому, що йому невідоме прізвище, ім'я та по-батькові інспектора поліції, який виніс постанову, оскільки відповідний рядок зазначеного акту суб'єкта владних повноважень залишився незаповненим.

Позивач у судове засідання не з'явився, натомість заявив клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 15).

Уповноважений представник відповідача в судове засідання вчергове не з'явилася, хоча розгляд справи за її клопотанням два рази відкладався.

З урахуванням положень частини четвертої ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

06 жовтня 2016 року відносно позивача була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №055821 (надалі - Постанова).

В Постанові зазначено, що 06 жовтня 2016 року о 14 год. 15 хв. позивач керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ-21150», д/н. НОМЕР_1 (надалі - Автомобіль) в м. Мукачево на вул. Духновича, 19 здійснив зупинку в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», не виконавши вимогу вказаного дорожнього знаку, чим порушив вимоги п. 8.4 «в» ПДР України, внаслідок чого до нього було застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Для визнання діяння правопорушенням і, відповідно, застосування передбачених правовими нормами санкцій необхідно встановити наявність у діянні особи складу адміністративного правопорушення.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй..

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозиція частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.

Відповідно до п. 8.4 «в» Правил дорожнього руху України, дорожні знаки поділяються на групи: заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

При цьому, знак 3.34 «Зупинку заборонено» встановлює заборону зупинки і стоянки транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що не порушував правил дорожнього руху.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що позивач 06 жовтня 2016 року о 14 год. 15 хв. керуючи автомобілем в м. Мукачево на вул. Духновича, 19 здійснив зупинку в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена».

Також суд зазначає, що всі сумніви відносно доведеності вини слід тлумачити на користь особи, а не суб'єкта владних повноважень, оскільки вказаний конституційний принцип, поряд з іншими, є гарантією захисту від безпідставного притягнення осіб до юридичної відповідальності.

При цьому, відповідачем зворотного не доведено, хоча уповноважений представник відповідача достовірно знала про час і місце розгляду справи та мала об'єктивну можливість спростувати аргументи та доводи позивача з приводу вимог за предметом даного позову.

По відношенню до цього слід зазначити, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази..

Судом також не встановлено об'єктивних обставини, які б перешкоджали уповноваженому представнику відповідача надати докази правомірності прийнятого інспектором рішення.

Також, всупереч положенням ст. ст. 258, 268, 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення та правовій позиції Конституційного Суду України, яка зазначена у рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 по справі 1-11/2015, адміністративна справа була розглянута без складання відповідного протоколу, що слід визнати порушенням ст.ст. 257, 268, 277, 278, 279, 280 названого Кодексу.

Фактичні дані оспорюваної за предметом позову Постанови свідчать про відсутність у ній відомостей П.І.Б. особи, яка розглянула адміністративну справу відносно позивача, що слід визнати суттєвим порушенням положень законодавства (ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення), які регламентують порядок розгляду такої категорії справ.

При ухваленні судового рішення прошу суд також зазначає, що санкція частини першої статті ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає вид і розмір покарання за порушення вимог дорожніх знаків у вигляді штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

За визначенням, яке міститься у ст. 27 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, за основу для визначення розміру адміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень.

Натомість розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення визначено відповідачем у виді конкретної грошової суми (255,00 грн.), що не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього слід зазначити, що уповноважений на застосовування адміністративних санкцій орган, може вказати їх конкретний грошовий вираз, однак визначити міру відповідальності має тільки у встановленому законодавством виді, яким у даному конкретному випадку є неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача про скасування оспорюваної за предметом позову постанови підлягають задоволенню у повному обсязі, в зв'язку з недоведеністю його вини у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та порушенням процедури та порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також оформлення результатів їх розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 19, 55, 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 17, 18, 69 -71, 158 - 163, 167, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 7, 9, 251, 252, 268, 276, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задоволити.

2. Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АР №055821 від 06.10.2016 р. - скасувати.

3. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость