Справа № 813/392/16
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 р. Справа № 876/7917/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Хомина О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2016 року в справі №813/392/16 за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У лютому 2016 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся в суд з позовом до Дрогобицької районної державної адміністрації, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.07.2016, просив: скасувати розпорядження голови Дрогобицької РДА від 13.03.2015 №23-К-1 «Про звільнення ОСОБА_1»; поновити ОСОБА_1 на посаді керівника відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Дрогобицької РДА з 13 березня 2015 року; стягнути з Дрогобицької РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Дрогобицької РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2012 року до дня звільнення - 13 березня 2015 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує на порушення відповідачем порядку проведення відсторонення його від роботи; умисне затримання видачі трудової книжки; невиплату компенсації за невикористану відпуску; неврахування судом першої інстанції того факту, що на час прийняття рішення судимість позивача була погашена.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Розпорядженням голови Дрогобицької РДА від 18.02.2009 № 6-К-1 ОСОБА_1 призначено на посаду керівника відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації.

На виконання постанови старшого слідчого Стрийської міжрайонної прокуратури від 03.03.2012 розпорядженням голови Дрогобицької РДА від 14.03.2012 №14-К-1 ОСОБА_1 відсторонено від займаної посади у зв'язку із порушенням стосовно ОСОБА_3 кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Вироком Стрийського міжрайонного суду Львівської області від 17.12.2014 у справі №1323/3784/2012 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Вирок набрав законної сили 02.01.2015.

Розпорядженням голови Дрогобицької РДА від 13.03.2015 №23-К-1 відповідно до частин 1 та 2 статті 88 КК України, пункту 5 статті 30 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_3 звільнено з посади керівника відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації у зв'язку із виникненням обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (непогашена судимість за вчинення злочину).

Підставою зазначено вирок Стрийського міжрайонного суду Львівської області від 17.12.2014 (справа №1323/3784/2012) та лист-погодження начальника управління архітектури, містобудування та інфраструктурних проектів Львівської обласної державної адміністрації № 16-263 від 10.03.2015.

Вважаючи, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм чинного законодавства, останній звернувся до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, керувався тим, що відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та іншими нормативними актами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з наступних мотивів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних Законом коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 18.02.2009 прийняв присягу державного службовця, отже на нього, як на державного службовця поширюється дія Закону №3723-XII, в тому числі щодо обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби.

Статтею 30 Закону №3723-ХІІ визначено підстави припинення державної служби, відповідно до положень пункту 5 частини першої якої, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону).

Статтею 12 встановлено обмеження, пов'язані з прийняттям на державну службу, серед яких наявність у особи незнятої або непогашеної судимості за вчинення злочину унеможливлює обрання або призначення такої особи на посаду в державному органі та його апараті.

Відповідно до статті 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.І ст.190 КК України з обранням покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн вироком Стрийського міжрайонного суду Львівської області від 17.12.2014 у справі №1323/3784/2012, який набрав законної сили 02.01.2015.

Отже станом на 28.01.2015 року позивач мав судимість, яка робить неможливим його перебування на державній службі та відповідно до статті 30 Закону №3723-ХІІ є підставою припинення такої.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій відповідача щодо прийняття розпорядження про звільнення ОСОБА_1, та вважається безпідставним посилання апелянта на той факт, що на час прийняття рішення судом першої інстанції судимість була погашена.

Щодо тверджень апелянта про порушення процедури його відсторонення від посади, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 147 КПК України (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само якщо ця особа притягається до відповідальності за інший злочині, може негативно впливати на хід досудового чи судового слідства, слідчий зобов'язаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову.

Відсторонення від посади провадиться з санкції прокурора чи його заступника. Копія постанови надсилається для виконання за місцем роботи (служби) обвинуваченого.

Згідно з ч.5 ст.114 КПК України постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов'язковими для виконання всіма підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами і громадянами.

Так, на виконання постанови старшого слідчого Стрийської міжрайонної прокуратури від 03.03.2012 року про відсторонення обвинуваченого за ч.3 ст.368 КК України ОСОБА_1 від посади, та відповідно до ст. 46 КЗпП, ст. 147 КПК України 14.03.2012 року головою районної державної адміністрації видано розпорядження №14-К-1, яким відсторонено ОСОБА_1 від займаної посади.

Відтак, з огляду на фактичні обставини справи та норми чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на можливість відсторонення його від посади лише на підставі ст. 22 Закону України «Про державну службу» та Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого постановою КМУ від 13.06.2000 № 950.

Щодо невиплати належної позивачу компенсації за невикористану відпустку, то матеріалами справи підтверджується, що п.2 розпорядження голови районної державної адміністрації від 13.03.2015 року №23-К-1 «Про звільнення ОСОБА_1» відділ фінансово-господарського забезпечення апарату районної державної адміністрації зобов'язано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористаних 32 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 18.02.2011 рок у по 13.03.2012 року. Факт виплати зазначеної компенсації підтверджується долученими до матеріалів справи платіжним дорученням від 13.03.2015 року №52 та платіжною відомістю.

У доводах апеляційної скарги апелянт вказує на невиплату компенсації за всі інші невикористані ним відпустки, в тому числі і під час відсторонення його від посади. Однак, відповідно до ст. 82 КЗпП України, ст. 9 Закону України «Про відпустки» період відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати не зараховується до стажу, що дає право на щорічну відпустку. За період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати сплата страхового внеску на соціальне страхування не здійснюється, і такий період до страхового стажу не зараховується.

Безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи є твердження апелянта про умисне затримання видачі йому трудової книжки. Так, 16.03.2015 року відповідачем рекомендованим поштовим відправленням направлено ОСОБА_1 повідомлення про його звільнення та необхідність з'явитися для отримання трудової книжки та додано копію розпорядження про звільнення. У зв'язку з тим, що поштове відправлення не було вручено адресату протягом місяця, відділенням поштового зв'язку зазначений лист повернуто з причин закінчення терміну зберігання.

24.04.2015 року повідомлення аналогічного змісту повторно скеровувалося позивачу, та повернулося з тих самих підстав.

Відтак, несвоєчасне отримання ОСОБА_1 трудової книжки та копії розпорядження про звільнення сталося не з вини відповідача.

Інші твердження апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування немає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2016 року в справі №813/392/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Бруновська Н.В.

Шавель Р.М.

Повний текст ухвали складено 28.11.2016 року.