Справа № 826/1306/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2016 року № 826/1306/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Стара ферма"
до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень -рішень № від 16.10.2014 та № від 26.12.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № 000110702 від 16.10.2014, вимоги про сплату недоїмки № 109/26-50-17-02 від 16.10.2014, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-1820-23 від 14.01.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стара ферма" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень -рішень № від 16.10.2014 та № від 26.12.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № 000110702 від 16.10.2014, вимоги про сплату недоїмки № 109/26-50-17-02 від 16.10.2014, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-1820-23 від 14.01.2015.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2015, яка залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.09.2015 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні 14.07.2015 судом запропоновано відповідачу надати копії письмових пояснень працівників позивача стосовно оформлення трудових відносин та оплати праці, на які міститься посилання в акті № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач дійшов хибного висновку, що в період з 01.01.2013 по 30.06.2014 у трудових відносинах з позивачем перебувало 56 осіб, оскільки відповідно до наказів щодо статного розпису штат працівників позивача складав від 7 до 15 одиниць у зв'язку з тим, що робота підприємства має сезонний характер, що зумовлює зміну кількості осіб задіяних для виконання робіт. Також позивач зазначив про те, що підставою для виплати грошових коштів на користь ОСОБА_1 є належним чином оформлені та посвідчені договори купівлі - продажу, в яких зазначено про повний розрахунок ОСОБА_1 за рахунок власних коштів за земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які фактично використовуються позивачем з огляду на що виплата грошових коштів на користь ОСОБА_1 не є додатковими виплатами, а є погашенням заборгованості, яка не оподатковується податком на прибуток.

Водночас позивач зазначив про те, що на підприємстві на момент проведення перевірки були наявні заяви працівників про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Доводи відповідача викладені в письмових запереченнях аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки №64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014 інших доводів, крім зазначених у вказаному акті перевірки відповідачем наведено не було.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,-

В С Т А Н О В И В:

В період з 16.09.2014 по 25.09.2014 Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві проведена фактична перевірка з питань дотримання ТОВ «Стара Ферма» норм чинного трудового та податкового законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та з питань повноти обчислення та своєчасності внесення до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 по 30.06.2014.

За результатами перевірки складено акт № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014, яким встановлено, зокрема, порушення позивачем підпункту 14.1.56 пункту 14.1 статті 14, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпунктів 164.2.2, 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 169.2.2 пункту 169.2 статті 169, пункту 171.1 статті 171, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму у розмірі 175425,51 грн. та порушення пунктів 1, 2 частини другої статті 6, пункту 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» внаслідок чого було несплачено внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 59302,36 грн.

16.10.2014 на підставі зазначено акту було прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 17671,88 грн., податкове повідомлення - рішення № від 16.10.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 254 194,28 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) сакціями (штрафами) на 76 934,49 грн. та винесено вимогу щодо сплати недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 59302,36 грн.

За результатами адміністративного оскарження позивачем вказаних податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги рішенням Головного управління ДІС у м. Києві № 1749/10/26-15-10-08 від 05.12.2014 про результати розгляду первинної скарги залишено без змін вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-109/26-50-17-02 від 16.10.2014, а податкове повідомлення - рішення № від 16.10.2014 скасовано в частині основного платежу в частині 270 грн. та збільшено суму штрафних (фінансових) санкцій на 56253,34 грн.

26.12.2014 на підставі зазначеного рішення та акту № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014 винесено податкове повідомлення - рішення № від 26.12.2014, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 310 177,62 грн. у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 133 187,83 грн.

Рішеннями Державної фіскальної служби України № 9850/6/99-99-10-01-03-15 від 26.12.2014 та №10/6/99-99-10-01-07-15 від 05.01.2015 скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стара ферма" на податкове повідомлень - рішень № від 16.10.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № 000110702 від 16.10.2014 та вимогу про сплату недоїмки № 109/26-50-17-02 від 16.10.2014 залишені без задоволення, а рішення та вимога без змін.

14.01.2015 Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Стара ферма" суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафі та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 14803,36 грн., у тому числі штраф у розмірі 5243,07 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стара ферма" не погоджуючись з податковими повідомлення - рішення № від 16.10.2014 та № від 26.12.2014, рішенням про застосування штрафних санкцій № 000110702 від 16.10.2014, вимогою про сплату недоїмки №109/26-50-17-02 від 16.10.2014 та вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ю-1820-23 від 14.01.2015 вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню звернулось з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо податкового повідомлення - рішення № від 16.10.2014 суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 60.1.3 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

Пунктом 60.4 статті 60 Податкового кодексу України встановлено, що у випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов'язання або податкового боргу.

Враховуючи, що сума основного платежу за податковим повідомленням-рішенням від № від 16.10.2014 зменшена та 26.12.2014 прийнято податкове повідомлення - рішення № , податкове повідомлення - рішення № від 16.10.2014 вважається відкликаним, у зв'язку з чим, не є предметом спору через відсутність правовідносин за ним.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України у справі № К/9991/49701/12 від 01.10.2012 та в постановах Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/55546/13 від 19.08.2014, у справі №К/800/30385/14 від 05.01.2015.

Частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Вищий адміністративний суд України скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 по справі №826/1306/15 зазначив наступне: "Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України).

Пунктом 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Згідно з абз «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку, та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до абз. «б» п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт, та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.

Як вбачається з акту перевірки, в ході проведення перевірки відомостей по заробітній платі, наказів по особовому складу підприємства, відібраних пояснень працівників щодо оформлення трудових відносин та оплати праці, довідки про результати обстеження і встановлення найманих працівників від 18.09.2014р. та додатково отриманих до перевірки документів та матеріалів, встановлено, що в період з 01.01.2013р. по 30.06.2014р. у трудових відносинах з ТОВ «Стара Ферма» працювало 56 фізичних осіб.

При цьому, згідно наданих письмових пояснень найманих працівників щодо оформлення трудових відносин та оплати праці встановлено, що сума заробітної плати або винагороди за трудовими договорами, яку зазначили працівники, суперечить відомостям нарахування заробітної плати та актам виконаних робіт.

На спростування доводів податкового органу щодо перебування у трудових відносинах з ТОВ «Стара Ферма» 56 фізичних осіб, позивач під час розгляду справи попередніми судовими інстанціями наголошував, що у різний період часу на підприємстві працювало значно менше осіб, про що свідчать копії штатного розкладу та наказів про їх затвердження.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дослідження доказів на підтвердження чи спростування доводів позивача про відсутність 56 працівників на підприємстві.

Крім того, в матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б підтверджували факт відбирання пояснень у працівників стосовно оформлення трудових відносин та оплати праці.

Доказами в адміністративному судочинстві, відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина друга цієї статті).

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч.1 ст.65 Кодексу адміністративного судочинства України як свідок в адміністративній справі може бути викликаний судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з'ясувати судом у справі.

Між тим, особи, що надавали письмові пояснення щодо оформлення трудових відносин з позивачем, на які податковий орган посилається в акті перевірки, не допитувалися в судовому засіданні під час розгляду справи. Тільки після дотримання норм процесуального права, а саме приведення до присяги свідчень таких осіб можуть бути доказами по справі.

Порядок допиту свідків передбачено ст.141 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, в обґрунтування виявлених під час проведення перевірки порушень, податковий орган зазначає, що директору ТОВ «Стара Ферма» виплачувались грошові кошти згідно видаткових касових ордерів за період з грудня 2013 року по червень 2014 року без зазначення підстав для видач, коду цільового призначення кореспондуючого рахунку, коду аналітичного рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно деякі видаткові касові ордери не мають посилання на кореспондуючі рахунки. Між тим, це не може бути порушенням, якщо такі суми зазначено по рахунку, крім того решта видаткових касових ордерів заповнено належним чином.

Разом з тим, для підтвердження правомірності руху коштів, позивачем було надано до суду роздруківку із касової книги підприємства разом з копіями видаткових касових ордерів.

Проте такі доводи позивача не прийнято до уваги судами попередніх інстанцій."

У судовому засіданні 14.07.2016 судом було запропоновано відповідачу надати копії письмових пояснень працівників позивача стосовно оформлення трудових відносин та оплати праці, на які міститься посилання в акті № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014.

Відповідачем суду вказаних документів надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості їх надання.

Таким чином, судом, відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016, вжито заходів щодо встановлення факту відібрання пояснень у працівників стосовно оформлення трудових відносин з позивачем та оплати праці, про який зазначено та на якому ґрунтуються висновки викладені в акті № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014, водночас жодних документів на підтвердження відповідного факту позивачем суду надано не було, як і не було вказано про причини неможливості їх надання.

Посилання відповідача на фотографію затвердженого позивачем переліку телефонних номерів не приймаються судом до уваги з огляду на те, що наявність відповідного переліку не є беззаперечним доказом того, що відповідні особи перебувають у трудових відносинах з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином у суду відсутні підстави для висновку про те, що відомості зазначені позивачем в відомостях по заробітній платі та актах виконаних робіт не відповідають виплатам, які були здійсненні позивачем найманим працівникам.

В акті № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014 відповідачем зазначено про те, що при перевірці трудових договорів встановлено, що нарахування винагороди за виконані роботи здійснювалось згідно актів виконаних робіт, де зазначалась сума винагороди та суми податку на доходи фізичних осіб, водночас при перевірці актів виконаних робіт встановлено розбіжність щодо суми винагороди по 2-х працівниках, які виконували роботи за договорами надання послуг/виконання робіт на суму 6000,00 грн., у зв'язку з чим встановлено порушення підпункту 163.1.1 пункт 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпункту 162.2.2 пункту 162.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.2 статті 171, пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в наслідок чого не утримано податок на доходи фізичних осіб на суму 876,60 грн.

При цьому ні в зазначеному акті перевірки, ні в наданих суду письмових запереченнях відповідачем не зазначено про те, що на підставі яких саме документів було встановлено вказане порушення та не надано суду доказів на підтвердження факту його наявності, також факт наявності вказаного порушення не підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що висновки акту перевірки в частині щодо порушення позивачем підпункту 163.1.1 пункт 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпункту 162.2.2 пункту 162.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.2 статті 171, пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в наслідок чого не утримано податок на доходи фізичних осіб на суму 876,60 грн. є необґрунтованими.

В акті № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014 відповідачем зазначено про те, що в порушення підпункту 169.2.2 пункту 169.2 статті 169, пункту 171.1 статті 171, абзацу "а" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України позивачем застосовувалась податкова соціальна пільга до нарахованого платника податку місячного доходу у вигляді заробітної плати з відсутністю заяв від платників податків про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги, внаслідок чого позивачем утриманий не в повному обсязі податок на доходи фізичних осіб всього у 2-м особам у 1-ти випадках донараховано податку на доходи фізичних осіб у розмірі 946,23.

Згідно з підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу України перелік податкових соціальних пільг. З урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Відповідно до підпунктів 169.2.1 та 169.2.2 пункту 169.2 статті 169 Податкового кодексу України податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого платнику податку місячного доходу у вигляді заробітної плати тільки за одним місцем його нарахування (виплати). Платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги). Податкова соціальна пільга починає застосовуватися до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання роботодавцем заяви платника податку про застосування пільги та документів, що підтверджують таке право. Роботодавець відображає у податковій звітності всі випадки застосування або незастосування податкової соціальної пільги згідно з отриманими від платників податку заявами про застосування пільги, а також заявами про відмову від такої пільги.

Позивачем надано суду копії заяв про застосування податкової соціальної пільги відповідно до яких було застосовано відповідну пільгу при нарахуванні працівникам місячного доходу у вигляді заробітної плати

Пунктом 85.6 статті 85 Податкового кодексу України встановлено, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Відповідачем доказів на підтвердження факту витребування у позивача заяв про застосування податкової соціальної пільги та відмову позивача надати відповідні документи надано не було, як не було надано доказів на підтвердження відсутності у позивача відповідних документів на момент проведення перевірки та відмови позивача їх надати, зокрема, відповідного акту.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку відповідача щодо допущення позивачем порушення підпункту 169.2.2 пункту 169.2 статті 169, пункту 171.1 статті 171, абзацу "а" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпунктів 164.2.11, 164.2.17 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу; дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: а) вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах; б) вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств; в) вартості послуг домашнього обслуговуючого персоналу, безоплатно отриманих платником податку, включаючи працю підпорядкованих осіб, а також осіб, що перебувають на військовій службі чи є заарештованими або ув'язненими; г) суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом; ґ) суми безповоротної фінансової допомоги (крім суми процентів умовно нарахованих на таку допомогу); д) суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації; е) вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку.

Згідно з підпунктом "б" підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме, під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.

Відповідно до 170.9.2 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: завершує таке відрядження; завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

В матеріалах справи наявні копії звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 1 від 25.10.2013 та № 2 від 30.10.2013 складених ОСОБА_1 відповідно до яких перевитрата, тобто сума надміру витрачених коштів грошових коштів, становить 596 000, 00 грн.

Позивачем доказів на підтвердження факту повернення ОСОБА_1 в касу або зараховується на банківський рахунок позивача грошових коштів в зазначеній сумі суду надано не було, як і не було зазначено про наявність відповідного факту.

Також в матеріалах справи наявні видаткові касові ордери відповідно до яких ОСОБА_1 було виплачено грошові кошти на загальну суму 546 000,00 грн.

Посилання позивача на факт того, що ОСОБА_1 під час розрахунку за договорами купівлі - продажу земельних ділянок від 25.10.2013 та від 30.10.2013 було сплачено його власні кошти в сумі 596 000,00 грн. про що зазначено в пункті 7 вказаних договорів не приймають судом до уваги з огляду на наступне.

В пункті 7 вказаних договорів зазначено наступне: "Я, Представник Продавця, своїм підписом під цим договором підтверджую факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від Покупця грошей у сумі 149000 (сто сорок дев'ять тисяч) гривень 00 копійок, та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру."

Таким чином, вказаний пункт не містить положень, які б підтверджували факт здійснення розрахунку ОСОБА_1 за договорами купівлі - продажу земельних ділянок від 25.10.2013 та від 30.10.2013 за рахунок власних коштів.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Позивач в бухгалтерському обліку відображено заборгованість перед ОСОБА_1 у розмірі 596 000,00 грн., водночас первинних документів на підтвердження вказаного факту позивачем суду надано не було.

Крім того суд звертає увагу на те, що в видаткових касових ордерах підставою для виплати ОСОБА_1 грошових коштів зазначено звіти № 1 від 25.10.2013 та № 2 від 30.10.2013, водночас у вказаних звітах відображено перевитрату, тобто сума надміру витрачених коштів грошових коштів, у розмірі 596 000, 00 грн., яка підлягає поверненню ОСОБА_1 позивачу, а не позивачем ОСОБА_1.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про обґрунтованість викладених в акті №64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014 висновків, щодо порушення підпункту підпунктів, 14.1.54, 14.1.56 пункту 14.1 статті 14, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, пункту 167.1 статті 167, підпункту 171.1 статті 171, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в результаті в результаті якого позивачем не утримано податок на доходи фізичних осіб з виплачених коштів працівнику підприємства, як інші заходи заохочення та компенсаційні виплати пов'язані з платою праці у розмірі 74090,56 грн. та підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.1 статті 171, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в результаті чого позивачем не утримано податок на доходи фізичних осіб з доходів працівників підприємства у вигляді додаткового блага, яке утворилось в наслідок отримання працівниками підприємства грошових коштів під звіт та не підтвердження їх використання первинними документами на суму 101 076,40 грн.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; працівники - громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють: на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, зазначених в абзацах другому та восьмому пункту 1 цієї частини.

Відповідно до пункту частини першої статті 7 зазначеного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною п'ятою статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у відсотках до визначеної абзацом першим пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (за винятком винагороди за цивільно-правовими договорами) відповідно до класів професійного ризику виробництва, до яких віднесено платників єдиного внеску, з урахуванням видів їх економічної діяльності.

Згідно з частиною сьомою статті 8 вказаного Закону єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 2, 6 - 8 частини першої статті 4 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині дев'ятій цієї статті), встановлюється у розмірі 3,6 відсотка визначеної пунктом 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

З огляду на те, що за результатами проведеної перевірки позивача відповідачем правомірно встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб, на які нараховується єдиний внесок відповідно до порушень відображених в підпунктах 3.2.1.1 та 3.2.1.2 підпункту 3.2.1 пункту 3.2 розділу 3 акту перевірки № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014, суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зазначеній частині.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов - задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 26.12.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № 000110702 від 16.10.2014, вимогу про сплату недоїмки № 109/26-50-17-02 від 16.10.2014, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-1820-23 від 14.01.2015 Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві в частині порушень викладених в підпунктах 3.2.1.3, 3.2.1.4 підпункту 3.2.1 розділу 3.2 акту перевірки № 64/26-50-17-02-19/37413316 від 26.09.2014.

3.В решті позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов