Справа № 804/3996/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2016 р. Справа № 804/3996/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Черніженко К.Е.,
представника позивача: ОСОБА_1,
представника відповідача: ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до Криворізької центральної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та акта камеральної перевірки, -
В обґрунтування предявленого позову зазначалося, що відповідач за результатами проведеної камеральної перевірки податкових декларації з податку на додану вартість позивача дійшов помилкового висновку про порушення останнім податкового законодавства та про заниження ним внаслідок цього податку на додану вартість. Так, сума податку на додану вартість за жовтень листопад 2014 року по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_4 була включена позивачем до податкового кредиту на підставі податкових накладних, які були видані ФОП ОСОБА_4 При цьому позивач не знав та не міг знати, що ФОП ОСОБА_4 на момент виписки податкових накладних не зареєстрований платником податку на додану вартість, що свідчить про безпідставність висновків акту перевірки та протиправності винесеного податкового повідомлення-рішення на підставі цього акту перевірки.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав предявлений позов та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Відповідач предявлений адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем безпідставно було включено до податкового кредиту суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ФОП ОСОБА_4, оскільки останній на момент виписки цих податкових накладних не був зареєстрований як платник податку на додану вартість та взагалі не був субєктом підприємницької діяльності.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3 Г.) зареєстрований як фізична особа підприємець рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради від 17.10.1997р. та перебуває на обліку в Криворізькій центральній обєднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Криворізька центральна ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області) як платник податків, в тому числі як платник податку на додану вартість згідно свідоцтва від 01.10.2014р. №200188127.
Так, головним державним ревізором-інспектором 15 рангу відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб Криворізької центральної об'єднаного державної податкової інспекції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, була проведена камеральна перевірка з питань правильності відображення даних, заявлених в деклараціях з податку на додану вартість ФОП ОСОБА_3 (реєстраційний номер НОМЕР_1).
Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування цього податкового повідомлення-рішення, суд зважає на наступне.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно п.20.1.8 ст.201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованими як платники податку в порядку, передбаченому ст. 283 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є належним чином складені первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, а саме: податковою накладною, що містить всі необхідні реквізити та виписана субєктом, що має відповідне право на її складання (є платником податку на додану вартість).
При цьому судом встановлено, що відповідно до даних Реєстру платників ПДВ 21.10.2008р. анульовано реєстрацію ФОП ОСОБА_4 платником ПДВ.
Таким чином, на момент виписки вищевказаних податкових накладних, ФОП ОСОБА_4 не був зареєстрований платником податку на додану вартість, а також було припинено його підприємницьку діяльність.
Відповідно до п.184.5 ст.184 ПК України з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, виписку податкових накладних.
З урахуванням п.184.5 ст.184 та п.20.1.8 ст.201 ПК України, ФОП ОСОБА_4 у жовтні листопаді 2014 року не мав права на виписку податкових накладних, а тому такі податкові накладні не відповідають законодавчим вимогам та не можуть бути використані для формування податкового кредиту та ведення податкового обліку.
Доводи позивача про те, що він не знав та не міг знати, що ФОП ОСОБА_4 на момент виписки цих податкових накладних не зареєстрований платником податку на додану вартість, судом не приймаються, оскільки відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Реєстру платників ПДВ є загальнодоступними і ніщо не перешкоджало ФОП ОСОБА_3 скористатися цими відомостями.
При цьому приписами п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України встановлено вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, та визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Таким чином, позивач не мав права формувати свій податковий облік, в тому числі податковий кредит, на підставі неналежних первинних документів (податкових накладних).
Крім того, враховуючи ризик здійснення господарської операції, субєкт господарювання повинен бути обачним при виборі партнерів для її здійснення.
Відповідної позиції дійшла судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 12.02.2008р. за результатами розгляду справи № 08/28 за позовом ТОВ «Метпромсервіс» до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, в якій суд зазначив, що факт порушення контрагентами-постачальниками продавця своїх податкових зобовязань може бути підставою для висновку про необґрунтованість заявлених платником податку вимог про надання податкової вигоди - відшкодування ПДВ з державного бюджету, якщо податковий орган доведе, що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускали його контрагенти.
Крім того, питання відповідальності платника податків-покупця за податкові зловживання своїх контрагентів знаходить своє вирішення і в практиці Європейського суду з прав людини, яка є обовязковою для застосування в Україні.
Так, у справі «Булвес» АД проти Болгарії (п. 71 рішення, датованого 22 січня 2009 року) Європейський суд з прав людини висловив позицію, що платник ПДВ не має нести відповідальність за зловживання, скоєні його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
В даному випадку судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 міг та повинен був перевірити відповідність вимогам законодавства використаних ним податкових накладних для формування свого податкового кредиту, шляхом зясування наявності у свого контрагента ОСОБА_4 права на виписку таких податкових накладних, бо наявність у платника податку права на формування податкового кредиту напряму повязана з законністю виписки податкових накладних.
Щодо заявлених позовних вимог про скасування акта перевірки №179/171/НОМЕР_1 від 16.02.2016р., суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів п.86.1 ст.86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Означені положення також містяться в п.3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової служби України №984 від 22.12.2010р., яким також встановлено, що акт це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.
При цьому, акт лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобовязуючим до вчинення будь-яких дій, він не є юридичною формою рішення відповідача як субєкта владних повноважень і сам по собі не породжує певних правових наслідків для позивача. Він не є актом індивідуальної дії, а є лише документом, що фіксує певні обставини так, як їх бачить працівник податкового органу, який проводить перевірку.
Права та обовязки для субєкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акту, а дії податкового органу по складанню акту перевірки є способом реалізації наданих суб'єкту владних повноважень компетенції. Самі по собі ці дії не тягнуть для особи будь-яких правових наслідків, оскільки не тягнуть за собою юридичних наслідків.
Таким чином, дії відповідача по складанню за результатами проведеної перевірки акта є правомірними та вчиненими у межах та на виконання наданих законом повноважень.
У разі незгоди саме з висновками акта перевірки чи фактами і даними, викладеними в цьому акті, позивач мав право подати свої заперечення на нього до контролюючого органу в порядку, встановленому п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України.
Отже, позовна вимога у вигляді визнання протиправним та скасування акта перевірки є неналежно обраним способом правового захисту позивача, оскільки вирішення такого спору не захищає саме по собі права чи інтереси платника податку. За наявності обґрунтованого позову належним способом такого захисту є оскарження рішення контролюючого органу, яке і містить обовязкове для виконання волевиявлення субєкта владних повноважень відносно конкретного платника податку.
За таких обставин заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору, не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Криворізької центральної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та акта камеральної перевірки відмовити у повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_6