Справа № 752/16302/16-а
Суддя: Антонова Н. В.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/389/16
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
17.11.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Антонової Н.В., при секретарі Марченко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання неправомірними рішення та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
06.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання неправомірними рішення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.09.2016 року звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Так, вказав, що відповідно до ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення в період з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Також вказав, що на день звернення до відповідача за призначенням пенсії за вислугу років його трудовий стаж складав 22 роки 8 місяців і 6 днів, у тому числі стаж, що дає право на пенсію, згідно ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» складав 22 роки 8 місяців 6 днів роботи на прокурорських посадах.

Також вказав, що листом № 27781 від 22.09.2016 року відповідачем було повідомлено про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», з тих підстав, що на час звернення позивача його страховий стаж складає 19 років 4 місяці та 10 днів, у тому числі прокурорський стаж -11 років 6 місяців 22 дні.

В той же час, відповідачем помилково не враховано до трудового стажу час участі позивача в антитерористичній операції в особливий період з 30.10.2014 року по 01.09.2015 року, що обраховується у трикратному розмірі, тобто з урахуванням трикратного розміру дорівнює 30 місяців 6 днів або 2 роки 6 місяців та 6 днів, що відноситься до державної служби особливого характеру.

З огляду на викладене, посилаючись на відповідні норм законодавства, позивач просив суд визнати протиправними та скасувати рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 27781/05 від 22.09.2016 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, визначити вислугу років, що дає право на пенсію згідно ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» на день звернення за призначенням пенсії, тобто на 21.09.2016 року в 22 роки 8 місяців і 6 днів, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в 22 роки 8 місяців і 6 днів, а також зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, який вказано у довідці Генеральної прокуратури України № 18-1199зп від 06.09.2016 року, з урахуванням довідки військової частини № 2/1628 від 27.09.2016 року, без обмеження максимального розміру.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву, відповідно до якої просив проводити розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити, зважаючи на те, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від. 02.03.2015 року № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, з огляду не, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Крім того, просив врахувати, що на момент звернення позивача із заявою від 21.09.2016 року про призначення пенсії за вислугу років діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14.10.2014 року, статтею 86 якого передбачено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії, а максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень. Також зауважила, що при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років позивачу, останнім довідка військової частини № 2/1628 від 27.09.2016 року не надавалася, а з січня по серпень 2015 року включно відсутня інформація щодо сплати страхувальником прокуратурою Луганської області єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом достовірно встановлено, що 21.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою та пакетом документів для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру».

Листом Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві № 27781/05 від 22.09.2016 року, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», з підстав відсутності законних підстав та роз`яснено, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів Україні «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу». Пенсійне забезпечення таких осіб здійснюється на загальних підставах згідно Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також встановлено, що після попереднього перерахунку розрахунку загальний стаж ОСОБА_1 складає 19 років 4 місяців та 10 днів, стаж за вислугу років складає 16 років 1 місяць та 16 днів, в тому числі на посадах прокурора 11 років 6 місяців та 22 дні.

Згідно заперечень представника відповідача, однією з підстав відмови з призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» стало те, що станом на день звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, тобто 21.09.2016 року, його стаж за вислугу років складає 16 років 1 місяць та 16 днів, в тому числі на посадах прокурорів 11 років 6 місяців та 22 дні, що є недостатнім для призначення пенсії у відповідності до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України „Про прокуратуру" №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу до стажу роботи для вислуги років відповідачем не було зараховано період навчання в Луганському інституті внутрішніх справ, а також не було враховано у трикратному розмірі час проходження позивачем військової служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції в особливий період.

Разом з тим, при відмові позивачу у призначення пенсії за вислугу років відповідачем не враховано, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми законодавства, які діяли на зазначений період часу.

Згідно довідки Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка № 9 від 21.07.2016 року, ОСОБА_1 з 12.08.1995 року був зарахований курсантом І курсу факультету № 2 (слідчо-криміналістичного) та йому було присвоєно звання «рядовий міліціонер». 24.07.1999 ОСОБА_1 закінчив Луганський інститут внутрішніх справ МВС України та був відряджений до подальшого проходження служби до УМВС України в Луганській області. (а.с. 22)

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року, в редакції станом на дату вступу позивача до Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, а саме 12.08.1995 року, навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

Отже, до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про міліцію» зараховується, зокрема, строк навчання у вищому навчальному закладі, а саме Луганському інституті внутрішніх справ МВС України.

Крім того, згідно довідки військової частини від 02.09.2015 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, солдат ОСОБА_1 в період з 06.09.2014 року по 01.09.2015 року проходив військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 , та зокрема у період з 30.10.2014 року по 01.09.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції. (а.с. 24)

Відповідно до абз. 4 п. 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 року, чинного на час проходження позивачем військової служби, до стажу державної служби включається також у трикратному розмірі час проходження військовослужбовцями військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції в особливий період.

Згідно Закону України від 21.10.1993 року №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, з доказів долучених позивачем до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції в особливий період загалом 10 місяців та 2 дні, що у трикратному розмірі для обчислення страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, складає 2 роки 6 місяців та 6 днів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , станом на 21 вересня 2016 року, тобто на момент подання заяви до відповідача про призначення пенсії, вислуга років позивача складала 22 роки 8 місяців 6 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність у позивача, станом на 21 вересня 2016 року, тобто на момент подання заяви до відповідача про призначення пенсії, стажу роботи на посаді прокурорів у розмірі (9 років 6 місяців 16 днів + 1 місяць 23 дні + 2 роки 6 місяців 6 днів + 1 рік 17 днів) = 13 років 3 місяці 2 дні

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 13 червня 2016 року, коли згідно Закону № 1697-VII, а саме частини першої статті 86, якою встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення в період з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ

Крім того, згідно положень частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014, за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

При прийнятті рішення суд також враховує, що згідно з частиною 1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст.8 КАС України).

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційним судом України неодноразово розглядались питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначав, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99,рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З огляду на викладене, враховуючи, що на час проходження служби на прокурорських посадах позивач ОСОБА_1 мав «законне сподівання» на призначення йому пенсії у розмірі встановленому ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, водночас вказані соціальні гарантії було звужено Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років позивачу на підставі довідки Генеральної прокуратури України № 18-1199зп від 06.09.2016 року з урахуванням довідки Військової частини № 2/1628 від 27.09.2016 року, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, починаючи з 21.09.2016 року без обмеження граничного розміру пенсії

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., який підлягає стягненню з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 11, 69-86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання неправомірними рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року у розмірі 90 відсотків від середнього заробітку на підставі довідки Генеральної прокуратури України № 18-1199зп від 06.09.2016 року з урахуванням довідки Військової частини № 2/1628 від 27.09.2016 року.
Зобов`язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити та виплачувати пенсію за вислугу років ОСОБА_1 на підставі довідки Генеральної прокуратури України № 18-1199зп від 06.09.2016 року з урахуванням довідки Військової частини № 2/1628 від 27.09.2016 року, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, починаючи з 21.09.2016 року без обмеження граничного розміру пенсії.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 коп.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду, через суд першої інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Суддя Антонова Н.В.