Справа № 814/1799/16
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2016 р. Справа № 814/1799/16

м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., за участю секретаря судового засідання Кононенка Д.Ф., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1,
доГоловного Управління Держгеокадастру України у Миколаївській області,
третя особа за участю: представників позивача: ОСОБА_2 ОСОБА_3 представника відповідача: Кравченко Ю.А. представника третьої особи: ОСОБА_5 ОСОБА_6,
провизнання протиправним та скасування наказу від 22.10.2015р. № 1249, від 02.12.2015р. № 2054,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування наказів №1249СГ від 22.10.15 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою громадянину України ОСОБА_6» та №2054СГ від 02.12.15 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду громадянину України ОСОБА_6».

Свої позовні вимоги, позивач обґрунтував тим, що з 2004 року обробляв зазначену земельну ділянку, яку відповідач передав в оренду ОСОБА_6, користувався нею на підставі договорів оренди та емфітевзису, звертався до Казанківської РДА тричі щодо створення та ведення фермерського господарства на цій земельній ділянці. В червні 2016 році дізнався, що ця ділянка передана в оренду ОСОБА_6 Протиправність дій відповідача вбачає у тому, що відповідно до ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», в редакції, станом на 2015 рік, повноваження на передачу земель для фермерського господарства мали районні державні адміністрації, а не органи Держгеокадастру. А за таких обставин відповідач не мав права на ухвалення спірних наказів. Крім того, у ОСОБА_6 відсутній диплом про освіту, здобутої в аграрному навчальному закладі, оскільки наданий ним диплом Миколаївського аграрного університету не підтверджено на сайті Міносвіти.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення обґрунтував тим, що відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення загальнодержавної власності віднесені саме до органів Держгеокадастру, а не до місцевих державних адміністрацій, тому у відповідача були всі підстави для ухвалення спірних наказів.

Щодо прав позивача на цю земельну ділянку, то представник відповідача звернув увагу, що строк дії останнього договору емфітевзису закінчився 31.08.13. Станом на жовтень 2015 року у позивача були відсутні будь-які правові підстави для користування зазначеної земельною ділянкою. Більш того, навіть користуванням ним цієї земельною ділянкою на підставі договорів емфітевзису та оренди протягом 2004-2013 років було протиправним, оскільки жоден з цих договорів не був зареєстрований.

Третя особа - ОСОБА_6 також підтримав позицію відповідача та просив в задоволенні позову відмовити. Свою позицію представник третьої особи обґрунтував тим, що у позивача взагалі немає жодних прав щодо цієї земельної ділянки, оскільки він весь час користувався нею незаконно на підставі договорів, які не проходили державної реєстрації, а отже не породжували жодних правових наслідків. Представник третьої особи пояснив, що позивач свідомо не оформлював належні документи на зазначену земельну ділянку з метою несплати орендної плати. Посилання позивача на відсутність освіти отриманої у аграрному навчальному закладі не відповідає дійсності, що підтверджується дипломом магістра, виданим Миколаївським аграрним національним університетом.

Дослідив матеріали справи, вислухав представників сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 17.09.04 використовував для ведення товарного сільгоспвиробництва земельну ділянку загальною площею 38 га ріллі, яка знаходиться в межах Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

Правовими підставами для використання ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки були договір оренди від 17.09.04, додаткова угода від 30.03.05, додаткова угода від 29.08.05, додаткова угода від 04.09.08, договір емфітевзису від 06.07.09, договір емфітевзису від 06.07.10, договір емфітевзису від 10.08.11, додаткова угода від 27.09.11, договір емфітевзису від 03.08.12.

Строк дії останнього договору емфітевзису закінчувався в серпні 2013 року.

Жоден з цих договорів оренди, емфітевзису та додаткових угод до них, відповідно до вимог ст.125 Земельного кодексу України, ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зареєстровані не були.

25.10.15 Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області видано наказ №1249СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою громадянину України ОСОБА_6», відповідно до якого ОСОБА_6 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 41,00 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

02.12.15 Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області видано наказ №2054СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду громадянину України ОСОБА_6», відповідно до якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_6, а також передано в оренду ОСОБА_6 на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 40,9254 га ріллі з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Володимирської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

Оскільки станом на час розгляду справи, договір оренди між ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_6 ще не укладений, накази №1249СГ від 22.10.15 та №2054СГ від 02.12.15 не реалізовані, не вичерпані, а у такому випадку ще не відбулась новація правовідносин: заміна адміністративних на цивільні, тому справу можливо розглянути в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», в редакції, яка діяла станом на жовтень-грудень 2015 року, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

Вирішуючи колізію між цими нормами ч.4 ст.122 ЗК України та ч.1 ст.7ЗУ «Про фермерське господарство» суд виходить з того, що, по-перше, у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності; по-друге, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Частина 4 ст.122 Земельного кодексу України, викладені в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-VI від 06.09.12, тобто значно пізніше ніж ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» в редакції від 19.06.03.

В цьому випадку, спеціальним законом з приводу визначення повноважень органів, які мають право розпоряджатися землями державної власності є саме Земельний кодекс України. Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним законом щодо визначення правових, економічних та соціальних засад створення та діяльності фермерських господарств, а не щодо виділення в оренду та власність земельних ділянок державної власності.

Процедура, передбачена ст.7 Закону, не мала жодних особливостей щодо виділення земельних ділянок фермерському господарству, та повністю кореспондувала порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Та обставина, що законодавець, змінивши з 01.01.13 розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності, не привів у відповідність з венесеними змінами ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», вказує на помилку та недосконалість правового регулювання, а не на інший підхід щодо регулювання виділення земельних ділянок фермерським господарствам.

Зазначене, зокрема, підтверджується тим, що вже Законом №1067-VIII від 31.03.16 ст.7 Закон України «Про фермерське господарство» було викладено у новій редакції, відповідно до якої надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Тобто, Законом №1067-VIII від 31.03.16 не змінено порядок надання земельних ділянок фермерським господарством, а лише приведено ст.7 у відповідність до вимог Земельного кодексу України, усунувши колізію.

Таким чином, суд дійшов висновку, що станом на час ухвалення спірних наказів відповідач був уповноважений передавати в оренду земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у тому числі фермерським господарствам.

Щодо посилання позивача на відсутність у ОСОБА_6 аграрної освіти, то це спростовується наявною у матеріалах справи копією диплома магістра МК №47806410 Миколаївського національного аграрного університету від 27.02.15.

Наданий позивачем скриншот з сайту http://www.inforesurs.gov.ua/ не може слугувати доказом неправдивості диплому МК №47806410, оскільки пошук здійснено за типом документ «диплом спеціаліста», а диплом МК №47806410 є дипломом магістру.

Оскільки, станом на 25.10.15 у ОСОБА_1 жодних речових чи договірних прав на зазначену земельну ділянку не було, його права наказами відповідача №1249СГ від 22.10.15 та №2054СГ від 02.12.15 жодним чином не порушені.

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Апеляційна скарга на цю постанову може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання у повному обсязі.

Суддя В. В. Біоносенко

Відповідно до ч.3 ст.160 КАС України постанова складена у повному обсязі 25.11.16

Суддя В.В. Біоносенко