Справа № 804/2290/15
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 рокусправа № 804/2290/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Суховарова А.В. Іванова С.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року у справі №804/2290/15 за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (далі - КЕВ м. Дніпропетровська), згідно з яким просить:

- визнати протиправним дії КЕВ м. Дніпропетровська щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку позивач займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, визначені в рішенні №199 від 14.01.15 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення КЕВ м. Дніпропетровська №199 від 14.01.2015 року щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_1 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень, гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року;

- зобов'язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, як орган приватизації, вжити належних та достатніх заходів щодо приватизації квартири, яка використовується позивачем та членами її родини на умовах найму на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень, гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року, в відкритому військовому містечку за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з метою приватизації квартири, в якій вона проживає разом із членами своєї родини, за адресою: АДРЕСА_1, вона звернулася до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (який є уповноваженим органом) із заявою про передачу квартири у приватну власність від 13.11.2014 року (вх. № 2802). Рішенням від 14.01.2015 року №199, відповідач відмовив в оформлені передачі в приватну власність позивачу вищезазначену квартиру. На обґрунтування свого рішення відповідач зазначив, що смт. Черкаське відноситься до закритих військових містечок, які не підпадають під приватизацію житлового фонду, житловий фонд військових містечок селищ Гвардійське, Черкаське у комунальну власність територіальних громад не передано, що фактично позбавляє позивача права на приватизацію квартири, в якій вона мешкає на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача, як органа приватизації, вжити належних та достатніх заходів щодо приватизації квартири, яка використовується позивачем та членами її родини на умовах найму на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень, гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року, в відкритому військовому містечку за адресою: АДРЕСА_1, з підстав того, що є рішення суду, яке набрало законної сили про той самий предмет спору і між тими самими сторонами у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправним дії КЕВ м. Дніпропетровська щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_1 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, визначені в рішенні №199 від 14.01.15 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року.

Визнав протиправним та скасувати рішення КЕВ м.Дніпропетровська №199 від 14.01.15 року щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_1 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень, гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року.

Постанова суду мотивована тим, що заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/1680/15 (провадження №2/183/1647/16) від 30.10.2015 року скасовано рішення КЕВ м. Дніпропетровська №1142 від 17.03.2015 року, яке фактично дублює рішення КЕВ м. Дніпропетровська №199 від 14.01.15 року, що є предметом розгляду у цій справі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що на виконання заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2015 року у справі №183/1680/15 (провадження №2/183/1647/16) відповідачем 30.10.2015 року прийнято рішення про передачу квартири у власність позивачу, в зв'язку з чим відповідач на теперішній час не має жодного відношення до цієї квартири, оскільки вона є власністю позивача. Вказує на те, що правове значення для позивача має сам факт здійснення приватизації квартири, а оскільки приватизацію позивачем здійснено оскаржуване рішення про відмову їй у приватизації квартири не має юридичних наслідків, а тому не може бути оскарженим.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач просить у її задоволені відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача яка заперечувала щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач 10 листопада 2014 року звернулась до відповідача з заявою про передачу у приватну власність квартири, що займає позивач разом з членами її сім'ї на умовах найму (а.с.8).

Рішенням Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська №199 від 14.01.2015 року позивачу відмовлено в оформленні передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішення мотивовано тим, що смт. Черкаське відноситься до закритих військових містечок, які не підпадають під приватизацію житлового фонду, житловий фонд військових містечок селищ Гвардійське, Черкаське у комунальну власність територіальних громад не передано.

Законність та обґрунтованість вказаного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Пунктом 4 наказу Міністра оборони України від 03.01.1993 р. № 1 «Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають у будинках Міністерства оборони України» передбачено, що обов'язки органів, які здійснюють приватизацію житлового фонду Міністерства оборони України, покладені на квартирно-експлуатаційні частини районів, на обліку яких перебувають квартири (будинки).

Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404 (далі - наказ МЖКГ № 396), встановлено, що приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у державній власності, у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (після передачі/прийняття гуртожитку у власність відповідної територіальної громади).

З урахуванням зазначених вимог законодавства, право особи на передачу у приватну власність житла органами приватизації може бути обмежено тільки на підставах, встановлених законом.

Як зазначено вище, частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначений перелік об'єктів нерухомого майна, які не підлягають приватизації, в якому, зокрема, зазначено квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень.

Оскільки в законодавстві України відсутнє правове визначення терміну «Закрите військове поселення», обґрунтування відповідачем рішення про відмову в оформленні передачі в приватну власність позивачу квартири фактом знаходження житла в закритому військовому містечку є безпідставним та таким, що не відповідає ч. 2 ст. 2, ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції 03.09.2010 року Начальником Генерального штабу - Головнокомандуючим Збройних сил України Педченко Г.М. був затверджений останній чинний ( він базується на Наказі Міністра оборони СРСР №75 від 22.02.1977 р.) "Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд", селище міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не були включені до цього переліку.

На підтвердження того, що смт. Черкаське не наданий статус закритого військового містечка свідчить і Наказ Міністра оборони № 569 від 15.09.2011 року "Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад" з затвердженими переліками військового майна.

З огляду на зазначене, є правильним висновок суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення КЕВ № 199 від 14.01.2015 року.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 8, ч. 2 ст. 55, ч. 1 ст. 64 Конституції України кожному гарантується судовий захист прав і свобод, у тому числі право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положення ч. 2 ст. 8 Конституції України визначають, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (частина друга статті 22 Конституції України). Аналіз положень ст.ст. 8, 55, 64 Конституції України дає підстави стверджувати, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина. Це повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих конституції і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналіз цього положення у взаємозв'язку з положеннями ч.1,2 ст. 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захисту своїх прав і свобод.

Тому суд не може відмовити у правосудді, якщо зокрема громадянин України, вважає, що його права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод.

Конституція України, закріпивши право людини і громадянина на судовий захист своїх прав і свобод, гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п.14 ч. 1 ст. 92 Конституції України судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначається виключно законами. Правосуддя в Україні здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Таким чином, твердження відповідача про те, що рішення КЕВ м.Дніпропетровська №199 від 14.01.2015 року не має юридичних наслідків, а тому не може бути оскарженим є помилковим.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року у справі №804/2290/15 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлений 25 листопада 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: С.М. Іванов