Справа № 815/3884/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 листопада 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/3884/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Яковлєва О.В.

За участю: секретаря Шепель О.В.

представника відповідача Юзбашян Х.А. (довіреність від 04.05.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №145 від 01.08.2016 року; зобов`язати Управління прийняти рішення про прийняття заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що його заява обґрунтована реальними побоюваннями за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Афганістану. Проте, Управління безпідставно не врахувало наведені обставини та відмовило в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженець м. Кабул, сповідує іслам (суніт), має середню освіту, неодружений. У жовтні 2013 року позивач прибув до України нелегально, після чого до країни походження не повертався.

У 2014 році позивач звертався до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 26.10.2015 року №737-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 цього Закону, відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням органу міграційної служби, позивач оскаржив його в судовому порядку та просив суд зобов`язати міграційну службу прийняти рішення про задоволення його заяви щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року у справі №815/6996/15, залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 10 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 01.08.2016 року №145 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для видання вказаного наказу став висновок заступника начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 та доцільність відмовити в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при повторному зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного наказу відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.07.2015 року, аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою пошуків кращого життя. Виїзд з Афганістану до РФ відбувся офіційно, при виїзді з країни перешкод не зазнавав. З додаткового протоколу співбесіди с заявником вбачається, що Україна є для нього транзитною країною, оскільки він збирається тут перепочити та вирушити до брата у Швецію.

Причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначив про те, що чоловік сестри позивача на ім`я ОСОБА_2 працював з талібами, які постійно організовували теракти. Коли позивач працював в провінції Гельманд в якості перекладача в компанії United Nations Marine Corps, Абдулла звинувачував позивача, що останній був в Кандагарі біля його будинку зі своїми колегами та працює на американців («невірних»). Враховуючи, що американська компанія, в якій працював позивач не продовжила контракт, запропонувавши прийти через рік, та на адресу позивача надходили погрози від чоловіка сестри, останній вирішив поїхати з країни.

Згідно матеріалів особової справи, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.

Відповідно до протоколу співбесіди від 03.11.2014 року позивач виїхав 22.04.2013 року з Афганістану до Росії. Згідно свідоцтва Управління федеральної міграційної служби м. Москви про розгляд клопотання про визнання біженцем на території РФ від 12.06.2013 року та повідомлення Управління федеральної міграційної служби м. Москви від 18.07.2013 року ОСОБА_1 звертався із заявою про надання йому статусу біженця, однак йому було відмовлено у його наданні заявленого захисту.

Згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014 року, на питання чи позивач сам не захотів продовжувати контракт (з американською фірмою United Nations Marine Corps, де працював перекладачем), чи з ним не хотіли продовжувати його, відповів, що «я відмовився», однак зазначаючи причини виїзду з країни постійного проживання під час анкетування від 25.07.2014 року, ним зазначено, зокрема, що йому відмовлено в продовженні контракту.

Крім того, згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014 року на питання «Ви плануєте потрапити до Європейських країн?» позивач надав відповідь що планує, що свідчить про пошук позивачем кращих умов життя.

Під час співбесіди від 03.11.2014 року позивач на запитання «Вам на Батьківщині хтось погрожував?» надав відповідь «… Коли я приїхав додому став помічати, що чоловік сестри якось не так дивиться» та на запитання «Так як Ви могли щось замічати з боку чоловіка вашої сестри?» надав відповідь «… його брат, коли я приїхав додому також прийшов в наш будинок і я з його поведінки зрозумів, що він якось не так налаштований до мене».

На підставі викладеного, враховуючи відсутність переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань у відношенні позивача, суперечливість пояснень позивача, судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій справі встановлено, що історія позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану є неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Разом з цим, повторно звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 вказав аналогічні аргументи, що ним були використані у попередньому зверненні, та додавши, що просить дозволу на легальне перебування в Україні та переслати його до третьої країни, тобто не зазначивши при цьому умов, наведених у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили в іншій справи, встановлено відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при повторному зверненні щодо надання таких статусів позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, відносно позивача вже приймалось рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій справі встановлена правомірність зазначеної відмови, при повторному зверненні встановлено, що відповідні умови, на які позивач посилається в обґрунтування заявленого статусу, не змінились, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 29.11.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

О.В. Яковлєв