Справа № 822/1458/16
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1458/16

Головуючий у 1-й інстанції: Божук Д. А.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

22 листопада 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Зозулі Валентини Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та договору купівлі-продажу № ЕЛюА-0003/259 від 16.09.2011 ОСОБА_4 на праві власності належить автомобіль марки Lexus RX 350, реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єм двигуна 3456, 2011 року випуску, дата первинної реєстрації 06 грудня 2011 року.

09 жовтня 2015 року Державною податковою інспекцією у м. Хмельницькому Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області відповідно до п.п. 267.6.2. п.267.6. ст. 267 Податкового Кодексу України позивачу винесено податкове повідомлення - рішення № 41075-17, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 3 грудня 2015 року ОСОБА_4 сплатив транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн.

Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 09.10.2015 року № 41075-17, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення № 41075-17 від 09 жовтня 2016 року про сплату податку на транспорт з фізичних осіб у сумі 25000,00 грн. є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи також з наступного.

Згідно з п. п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового Кодексу України платниками транспортного податку є фізичні особи, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до п. п. 267.2.1 п. 267.2 даної статті є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. п. 267.6.3 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України органи внутрішніх справ зобов'язані до 01 квітня 2015 року подати контролюючим органам за місцем реєстрації об'єкта оподаткування відомості, необхідні для розрахунку податку.

Підпунктом 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України встановлено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Сума визначеного транспортного податку, відповідно до пп. 267.8.1 п. 267.8 ст. 267 Податкового кодексу України, фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності у відповідача підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № 41075-17 від 09 жовтня 2015 року та відсутності підстав для повернення коштів, сплачених згідно з вказаним податковим повідомленням-рішенням.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача на рішення сесії Хмельницької міської ради від 21.01.2015 року № 2, як підставу того, що відповідний податок повинен нараховуватись з 2016 року, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори, які передбачені положеннями Податкового Кодексу України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин по суті заявлених позовних вимог положень ст. 5 Податкового кодексу України та ст. 27 Бюджетного кодексу України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Податкового кодексу України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

Згідно з п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Частиною третьою статті 27 Бюджетного кодексу України встановлено, що Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Так, колегія суддів зазначає, що статтею 27 Бюджетного кодексу України встановлено застереження щодо введення в дію Законів України, які впливають на показники бюджету, а саме: зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету, проте Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII від 28 грудня 2014 року запровадженно новий податок, який в свою чергу підлягає сплаті з 01 січня 2015 року та який встановлює розмір податкового зобов'язання з транспортного податку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, оскільки Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII від 28 грудня 2014 року запроваджено новий податок, що введенний у спосіб передбачений Законом, а застереження ст. 27 Бюджетного кодексу України стосуються змін елементів податку, а не введення нового.

Крім того, в обгрунтування доводів апеляційної скарги та позовних вимог представник позивача у своїх поясненнях посилається на те, що введений новий податок на транспортні засоби, згідно з позицією Вищого адміністративного суду, відноситься до місцевих податків.

Однак, зважаючи на встановлені у справі обставини та чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів не може погодитись з такими доводами сторони.

Відповідно до п. 7.3 ст. 7 Податкового кодексу України 7.3. будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Податкового кодексу України, тобто запроваджено новий податок - транспортний податок та введено його в дію відповідно до Закону.

При цьому, введений Законом України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року податок на транспортний засіб не віднесений до місцевих податків, а встановлення та визначення видів податків є компетенцією законодавчого органу.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо порушення вимог ст. 4 Податкового кодексу України, колегія судів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дотримання вимог ст. 4 Податкового кодексу України, зокрема, принципів стабільності податкового законодавства та соціальної справедливості, покладається на законодавця. Будь-яких змін до Податкового кодексу України на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення внесено не було, положення ст. 267 Податкового кодексу України є чинними та неконституційними не визнавалися, а отже підлягають застосуванню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення принципу стабільності в частині внесення змін до будь-яких елементів податків та зборів не пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, оскільки дана норма передбачає внесення змін щодо існуючих податків та зборів не пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, натомість податок на майно є новим видом податку.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо застосування контролюючим органом положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" у 2015 році при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не відповідає положенням ст. 58 Конституції України, з огляду на таке.

Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Цей принцип треба розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 9 лютого 1999 року).

Водночас, відповідно до п. п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. При цьому обов'язок зі сплати транспортного податку покладено на його платників починаючи із 2015 року (рік набрання чинності Законом).

Так, законодавець, визначаючи об'єкт оподаткування транспортним податком, передбачив, що ознаками такого є дата реєстрації автомобіля та об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Отже, обов'язок сплачувати транспортний податок покладено на позивача після набрання чинності Законом № 71-VІІІ від 28.12.2014 р., та не поширено такий на період до набрання ним чинності, тобто до 01.01.2015 р.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Серков проти України" та "Щокін проти України".

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 14.10.2010 р., прийнятому в справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 50).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Однак, вказані положення не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

З урахуванням наведеного та обставин, встановлених у справі, оспорюване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем в межах компетенції, в порядку та у спосіб, визначених законом, і не призвело до порушення прав позивача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що податкове повідомлення-рішення № 41075-17 від 09 жовтня 2016 року про сплату податку на транспорт з фізичних осіб у сумі 25 000 грн. є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування - відсутні, та як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо повернення коштів, сплачених позивачем згідно з платіжним дорученням № 319667108 від 02 грудня 2015 року.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин під час апеляційного розгляду справи доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження.

На підставі викладених обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення та повернення суми сплаченого транспортного податку такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 24 листопада 2016 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.