Справа № 817/1050/16
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"29" листопада 2016 р. Справа № 817/1050/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Витрикузи В.П.,

сторін та їх представників: від відповідача Кокіль І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "13" вересня 2016 р. у справі за позовом Кузнецовського міського комунального підприємства до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області про скасування припису ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року позов Кузнецовського міського комунального підприємства до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області про скасування припису задоволено частково.

Скасовано припис Управління Держпраці у Рівненській області №17П/04-3/18А від 10.06.2016 р.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Житомирського апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить назване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що звільнення працівника на підставі п.3 ст.36 КЗпП України у зв'язку із призовом на строкову військову службу після 08.02.2015 р. до 11.06.2015 р. є таким, що не відповідає законодавству, адже у період з 08.02.2015 р. по 10.06.2015 р. діяла пряма норма ст.39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" щодо збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу місця роботи (посади) та середнього заробітку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку про наступне.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується судом апеляційної інстанції те, що посадової особою Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області було проведено позапланову перевірку додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо Кузнецовського міського комунального підприємства.

За результатами проведеної перевірки складено акт №18А/04-3, в якому встановлено, що позивачем:

- в порушення вимог п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України та ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" працівник ОСОБА_4, був звільнений у зв'язку із призовом на строкову військову службу на час особливого періоду, при необхідності збереження робочого місця;

- в порушення вимог ч.3 ст.119, ч.1-2 ст. 115 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_4 у зв'язку із призовом на строкову військову службу на час особливого періоду не зберігається та не виплачується середньомісячна заробітна плата з дня призову.

На підставі вказаного акту винесено припис №17П/04-3/18А від 10.06.2016 р., яким позивачу у строк до 10 липня 2016 року необхідно було письмово інформувати Управління Держпраці у Рівненській області про виконання вимог припису, а саме: про усунення порушення вимог ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", п. 3 ст. 36 КЗпП України та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії позивача по звільненню ОСОБА_4 є правомірними, оскільки станом на дату такого звільнення (10.04.2015 року) пункт 3 ч.1 ст. 36 та ст. 119 ст. КЗпП України не передбачав обмежень у припиненні трудового договору з особами призваними на строкову військову службу.

Однак, колегія суддів з обумовленим рішенням суду не погоджується, оскільки Законом України від 15.01.2015 р. N 116-VIII внесено зміни до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", які набрали чинності 08.02.2015 р.

Станом на обумовлену дату стаття 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" передбачала, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до абз. 2 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. N 1-рп 99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" з 08.02.2015 року за працівником, призваним на строкову військову службу, зберігається місце роботи та середній заробіток.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у позивача були відсутні правові підстави для звільнення гр. ОСОБА_4 у зв'язку з призовом на строкову військову службу.

Згідно з абз. 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 15.01.2015 р., який набрав чинності 08.02.2015 р.), працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу"; "Про альтернативну (невійськову) службу"; "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Таким чином, Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення із займаної посади у зв'язку з призовом на строкову військову службу, позивач повинен був в першу чергу керуватись ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", який закріплював збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку протягом одного року, а не п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

З огляду на обумовлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що заява гр. ОСОБА_4 про звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України також не могла бути підставою для вказаного звільнення, оскільки така заява суперечить положенням ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що відповідач виніс оскаржуваний припис правомірно та в межах наданих йому повноважень. За таких обставин, оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального права, а відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області задовольнити, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "13" вересня 2016 р. скасувати, прийняти нову постанову, якою Кузнецовському міському комунальному підприємству у задоволенні позову до Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області про скасування припису - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Кузнецовське міське комунальне підприємство майдан Незалежності, 2,м.Кузнецовськ,Рівненська область,34400

3- відповідачу/відповідачам: Державна служба України з питань праці Управління Держпраці у Рівненській області вул.Лермонтова,7,м.Рівне,33028

4-третій особі: - ,