Справа № 815/5334/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5334/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №181 від 21.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним, оскільки на даний момент вони не мають можливості повернутися на територію країни походження через загрозу життю та здоров'ю з боку талібів.

Представник відповідача в судове засідання з'явився. З наявних в матеріалах справи заперечень на позов вбачається, що відповідач заперечує проти позову (Том ІІ, аркуші справи 37-45), оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», її історія переслідування в Афганістані є очевидно необґрунтованою, містить невідповідності та суперечності, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявку позивача в судове засідання, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою провінції Саріполь, район Марказ, у 1998 році переїхала до м. Карачі, Пакистан, де проживала до 2012 року, потім знов переїхала до Афганістану та проживала до виїзду в Україну. За національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка - сунітка. Рідна мова дарі, іншими мовами не володіє, освіти не має. За сімейним станом перебуває в шлюбі з 1993 року з громадянином Афганістану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н., з яким має спільних дітей -ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н.

Позивач виїхав з Афганістану на підставі паспорту та оформленої візи до РФ в травні 2012 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ), перебувала на території РФ протягом двох днів, проживала в готелі, а потім автомобілем нелегально приїхала до м. Одеси разом з дітьми. Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності, з її слів, є погрози з 1994 року її чоловіку, який був військовим танкістом та працював на державу, від угруповання «Талібан», що стало підставою для його виїзду в 1998 році до Пакистану, а, в подальшому, до України. Старшому сину позивача теж почали погрожувати таліби, та хотіли його забрати для сумісної співпраці. Після погроз з боку талібів, позивач із дітьми виїхала до Пакистану, де прожила до 2012 року, а потім знов повернулася проживати в Афганістан, де прожила 7 місяців. Зі слів позивача, її чоловік наказав продати все майно та виїхати разом із дітьми до України. Після приїзду в Україну у позивача народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. Згодом, чоловік позивача повідомив, що більше не може забезпечувати родину на території України та виїхав до Афганістану.

ОСОБА_1 8 листопада 2013 року звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №378 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 191-193).

Наказом №46 від 10 грудня 2013 року першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2013ОD0378 (Том І, аркуш справи 238).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 3 квітня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №247-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том І, аркуш справи 187).

ОСОБА_1 23 квітня 2015 року отримала повідомлення № 245 від 10.04.2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №247-15 від 03.04.2015 року (Том І, аркуш справи 186), не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6068/15 від 13.10.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1, яка діє особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4, до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, залишений без розгляду, 17.05.2016 року касаційна скарга позивача відхилена.

ОСОБА_1 29 серпня 2016 року повторно звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 52-54).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0147 громадянки Афганістану ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 144-154).

Наказом №181 від 21 вересня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н., особова справа № 2016OD0147 (Том І аркуш справи 155).

ОСОБА_1 07 жовтня 2016 року отримала повідомлення № 5/1-396 від 21.09.2016 року про відмову їй та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 181 від 21.09.2016 року (Том І, аркуші справи 9-14), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

З пояснень ОСОБА_1, а також з матеріалів особової справи позивача вбачається, що вона зі своїми дітьми виїхала з Афганістану через побоювання зазнати розправи з боку талібів, що пов'язана із професійною діяльністю чоловіка позивача. Однак під час проведення протоколу співбесіди позивач зазначає іншу інформацію, відповідно до якої причиною виїзду з Афганістану було бажання потрапити до України з метою возз'єднання сім'ї зі своїм чоловіком. В протоколі співбесіди від 21.09.2016 року позивачка зазначила, що їй нічого не загрожує у разі повернення до Афганістану та вона не може повернутися в країну походження через відсутність коштів, документів та власного житла.

Під час першого звернення позивача за захистом в України, вона зазначала про погрози від талібів її чоловіку через перебування на службі в правоохоронних структурах та затримання талібів її чоловіком, а під час другого звернення позивач зазначає про погрози від талібів через його військову службу танкістом, під час першого звернення позивач зазначала про погрози її дитині, проте під час другого звернення позивач зазначає, що загрози життю і здоров'ю їй на території Афганістану не має та підставою для виїзду є возз'єднання родини, оскільки її чоловік проживає в Україні.

При цьому, факт погроз позивачу не знаходить свого підтвердження, оскільки такі погрози, за словами позивача, почалися ще з 1994 року, а в Україну позивач потрапив тільки в 2012 році, доказів та обґрунтованих прикладів таких погроз позивач не наводить.

Також, суд звертає увагу на те, що 18.12.2006 року гр. Афганістану на установчі дані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8 р. н. (чоловік позивача) звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем, обґрунтовуючи причину виїзду з Афганістану перебуванням в партії НДПА, в якій він займався агітацією, розповсюдженням інформації про партію, через що йому погрожували моджахеди, що і стало причиною виїзду в 1993 році з Афганістану до Пакистану.

Чоловіку ОСОБА_1 було відмовлено в наданні статусу біженця та він оскаржував це рішення в судовому порядку, однак, враховуючи отримання посвідки на постійне проживання в Україні, його справу було закрито.

При цьому, суд звертає увагу, що дані щодо причин виїзду з Афганістану надані позивачем та її чоловіком відрізняються та є не правдивими.

Крім того, позивач виїхала з Афганістану до Російської Федерації, на території якої перебувала протягом двох днів, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилась в третій безпечній країні та не звернулась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапила на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, вона мала звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачу в Україні, оскільки вона не зазнавала жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, у них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, з наявних матеріалів справи суд не вбачає будь-яких обґрунтованих тверджень позивача про загрозу їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу № 181 від 21.09.2016 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №181 від 21.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 р. н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л.І. Свида