Справа № 820/3692/16
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 р.Справа № 820/3692/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дудки О.А.

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1; представника відповідача - Смородської М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016р. по справі № 820/3692/16

за позовом ОСОБА_3

до Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про визнання нечинним наказу, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просила: визнати нечинним Наказ № 1395/К відповідача в частині дати звільнення позивачки, встановити фактичну дату звільнення позивачки, як 01 червня 2016 року; зобов'язати відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату звільнення позивачки 01.06.2016 р., згідно вимог Закону, в трудову книжку позивачки; зобов'язати відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення позивачки стягнути з відповідача 9189,33 грн. компенсацій, належних до сплати до 30.06.2016 р.; стягнути з відповідача суми компенсацій за затримку виплат з 01.07.2016 року по дату фактичної виплати; стягнути з відповідача 10000 грн. компенсації спричиненої моральної шкоди.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016 року задоволено позов частково, а саме: стягнено з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_3 компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні з 04.05.2016 року по 13.05.2016 року в сумі 516 грн. 90 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивачка не погодилась з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, в зв'язку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким задовільнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України "Про відпустки", Кодексу законів про працю України, КАС України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оглянувши матеріали особової справи ОСОБА_3 № 2087, розпочатої 01.10.2012 року та закінченої 04.05.2016 року, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, ОСОБА_3, з 01.10.2012 року по 04.05.2016 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції. З 10.02.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

03.03.2016 року ОСОБА_3 власноруч підписано попередження про наступне вивільнення. Зі змісту цього попередження вбачається, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 99 "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги", наказу Міністерства юстиції України від 01.03.2016 року №572/5 "Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції", у зв'язку з ліквідацією як юридичних осіб публічного права районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області, наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 02.03.2016 року № 74/3 "Про попередження працівників районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області" та на виконання вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України, попереджено позивача про наступне вивільнення з займаної посади, у зв'язку з ліквідацію районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області. Укладений з позивачем трудовий договір не раніше ніж через два місяці з дня попередження буде розірваний на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з ліквідацію районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області. Головне територіальне управління юстиції у Харківській області попередило позивача, що відповідно до статті 49 Кодексу законів про працю України про майбутнє звільнення із займаної посади, відповідно до пункту 1 статі 40 Кодексу законів про працю України 04.05.2016 року. Одночасно запропоновано позивачу переведення на вакантну посаду спеціаліста І категорії Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

У вказаному письмовому попередженні позивачка відмовилась від переведення на вакантну посаду, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 13).

На підставі Наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 1395/К від 04.05.2016 року: ОСОБА_3 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції 04.05.2016 року, у зв'язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції; виплачено ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористані 09 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік, грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року, грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2013 року по 09.02.2014 року; виплачено ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

Згідно Наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 1702/К від 22.06.2016 року внесено зміни до наказу від 04.05.2016 року № 1395/К, а саме: доповнено п. 2 словами "грошову компенсацію за 07 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за вислугу років за 2012 рік".

Судовим розглядом встановлено, що 13.05.2016 року відповідачем виплачено позивачці грошові кошти у розмірі 3023,42 грн., 01.06.2016 року позивачка отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення, а 30.06.2016 року відповідачем виплачено позивачці грошові кошти у розмірі 327,28 грн.

Позивачка, вважаючи вказані дії відповідача такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства України, звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є лише частково обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог позивача про визнання нечинним Наказу № 1395/К відповідача в частині дати звільнення позивачки, встановити фактичну дату звільнення позивачки, як 01.06.2016 року, зобов'язання відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату звільнення позивачки 01.06.2016 року, згідно вимог Закону, в трудову книжку позивачки, зобов'язання відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу. Пунктом 1 частини 1 даної статті передбачено звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 99 від 11.02.2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги" передбачена ліквідація як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції України, зокрема Харківського міського управління юстиції.

Наказом Міністерства юстиції України № 572/5 від 01.03.2016 року "Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції України, в тому числі і Харківське міське управління юстиції.

Пунктом 3 частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30.04.2016 року.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з ініціативи власника, у зв'язку з ліквідацією установи.

Частиною 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

03.03.2016 року позивачем підписано попередження про наступне вивільнення, в якому зазначено, що звільнення із займаної посади, відповідно до пункту 1 статі 40 Кодексу законів про працю України, відбудеться 04.05.2016 року, також запропоновано переведення на вакантну посаду спеціаліста І категорії Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, однак позивач відмовилась від переведення на вакантну посаду.

Доводи позивача, що те, що в порушення ст. 47 Кодексу законів про працю України, трудова книжка і наказ про звільнення від 04.05.2016 року отримано нею лише 01.06.2016 року колегія суддів вважає безпідставним з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судовим розглядом встановлено, що листом відповідача № 09.01-24/09.01-39/2887 від 04.05.2016 року, позивачці повідомлено про те, що 04.05.2016 року її звільнено з роботи у зв'язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Також зазначено, що їй необхідно з'явитися до управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області для отримання трудової книжки (а.с. 124).

Також судовим розглядом встановлено, що позивачкою не надавалася згода на пересилання її трудової книжки поштою.

Із врахуванням вищевикладеного, позовні вимоги позивачки про визнання нечинним Наказу № 1395/К відповідача в частині дати звільнення позивачки, встановити фактичну дату звільнення позивачки, як 01.06.2016 року, зобов'язання відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату звільнення позивачки 01.06.2016 року, згідно вимог Закону, в трудову книжку позивачки, зобов'язання відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення позивачки, не підлягають задоволенню, оскільки судовим розглядом встановлено, що відповідачем здійснені всі необхідні заходи для повернення трудової ОСОБА_3

Крім того, чинним трудовим законодавством, не передбачено можливості змінити дату звільнення працівника, у разі не своєчасного отримання ним трудової книжки.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 9189,33 грн. компенсацій, належних до сплати до 30.06.2016 року та стягнення з відповідача суми компенсацій за затримку виплат з 01.07.2016 року по дату фактичної виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно наказів відповідача № 1395/К від 04.05.2016 року та № 1702/К від 22.06.2016 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані 09 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік, грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року, грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2013 року по 09.02.2014 року; виплачено ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку; грошову компенсацію за 07 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за вислугу років за 2012 рік.

Щодо стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за період 3 місяці згідно вимог ст. 184 Кодексу законів про працю України колегія суддів зазначає, що приписами пункту 3 цієї статті встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 призначена на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 01.10.2012 року.

Головний спеціаліст відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - це посада державної служби, яка, відповідно до статті 2 Закону України "Про державну службу", визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Частиною другою статті 23 Кодексу Законів про працю України встановлено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судовим розглядом встановлено, що трудовий договір відповідача з позивачкою був укладений на невизначений термін, а отже приписи частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України щодо виплати середньої заробітної плати протягом трьох місяців після звільнення позивачу, як державному службовцю, який працював на підставі трудового договору на невизначений термін, в даному випадку не застосовуються.

Щодо виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку колегія суддів зазначає наступне.

При звільненні ОСОБА_3 була нарахована грошова компенсація за невикористані 09 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік у розмірі 522,72 грн., грошова компенсація за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року у розмірі 871,20 грн., грошова компенсація за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2013 року по 09.02.2014 року у розмірі 638,88 грн.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав зазначених у пункті 6 статті 36 та пункті 1, 2 та 6 статті 40 цього Кодексу працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Розділом 2 пункту 2 вказаного Порядку встановлено, що якщо протягом останніх 2-х календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні 2 місяці роботи. Якщо протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме: розрахунки проводяться виходячи з установленого йому в трудовому договорі посадового (місячного) окладу.

Оскільки, на момент звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку (наказ Головного управління юстиції у Харківській області від 03.02.2014 року № 98/2), то вихідну допомогу при звільненні їй було нараховано у розмірі посадового окладу 1723,00 грн.

Крім того, відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 22.06.2016 року № 1702/К внесено зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.05.2016 року №1395/К та Позивачу було здійснено нарахування грошової компенсації за 7 календарних днів невикористаної додаткової відпусти за вислугу років за 2012 рік у сумі 406,56 грн.

Щодо компенсації позивачу невикористаної відпустки як одинокій матері колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Закону України "Про відпустки" передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За цим визначенням для визнання іншої жінки одинокою необхідно дві ознаки: вона і виховує, і сама утримує дитину.

Також, одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька проведено у встановленому порядку за вказівкою матері.

Отже, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися щорічно за умови, в даному випадку, підтвердження відповідними документами статусу одинокої матері, оскільки, як зазначалось раніше, лише сам факт розірвання шлюбу не є підтвердженням статусу одинокої матері.

Судовим розглядом встановлено, що накази про надання позивачу такої відпустки відповідачем не приймалися, оскільки вона не зверталася до відповідача з заявами про надання такої відпустки та не надавала відповідних документів, які, підтверджують статус одинокої матері.

Доводи апелянта, що відповідач повинен був з матеріалів особової справи ОСОБА_3 самостійно встановити, що у неї наявний статус одинокої матері колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в оглянутих в судовому засіданні матеріалах особової справи ОСОБА_3 відсутні будь-які повідомлення чи довідки, які підтверджують цей статус.

Щодо наданих суду апеляційної інстанції Довідки про отримання допомоги одинокої матері ОСОБА_3 № 839 від 16.11.2016 року, виданої управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради та графіку відпусток на 2013 рік Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, який не завірений належним чином, колегія суддів зазначає, що ці докази не є належними та допустимими доказами щодо доказування в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо компенсації позивачу за затримку виплати належних сум по дату фактичної виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законі про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законі про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судовим розглядом встановлено, що 13.05.2016 року відповідачем виплачено позивачу грошові кошти у розмірі 3023,42 грн., тоді як наказ про звільнення позивача винесено 04.05.2016 року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплата відповідачем належних позивачу грошових коштів була здійснена з затримкою на 9 днів, а тому, враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні з 04.05.2016 року по 13.05.2016 року в сумі 516,90 грн. (1723 грн. (розмір посадового окладу позивача)/ 30 * 9 = 516,90 грн.).

Щодо позовних вимог позивача про стягнення відповідача на користь позивача моральну шкоду у розміру 10000,00 гривень колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до підпункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, виходячи з наведених норм матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставинами справи не підтверджено та позивачкою не надано належних обґрунтувань, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які підтверджують факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а судом таких фактів при розгляді справи по суті встановлено не було, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача 10000 грн. компенсації спричиненої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно із з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2016р. по справі № 820/3692/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.
Судді Русанова В.Б. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 28.11.2016 р.