Справа № 802/1722/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 листопада 2016 р. Справа № 802/1722/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Сала П.І.,

суддів Богоноса М.Б., Мультян М.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Шевченка Р.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи 1 ОСОБА_2,

представника третьої особи 2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної пенітенціарної служби України,

треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 юстиції України (третя особа 1) та управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (третя особа 2),

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної пенітенціарної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 юстиції України, в якому просить визнати протиправним протокол засідання комісії Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі, поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України від 09.09.2016 року № 5-16 в частині відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, та зобов'язати відповідача призначити і виплатити вищезазначену одноразову грошову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є ветераном кримінально-викнавчої служби України. Згідно з наказом Державної пенітенціарної служби України від 06.01.2016 року № 1/ОС-16 (зі змінами та доповненнями) його було звільнено зі служби на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" через хворобу. У березні 2016 року за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено III групу інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відтак у квітні 2016 року позивач звернувся до Державної пенітенціарної служби України із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб. Разом з тим, комісія Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України з незрозумілих причин, незважаючи на надані документи, всупереч вимогам чинного законодавства прийняла рішення про призупинення розгляду матеріалів осіб, яким встановлена інвалідність і які були звільнені зі служби в період з 07.11.2015 року (втрата чинності Законом України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дата поширення дії соціального захисту як у поліцейських), у зв'язку із законодавчим не урегулюванням призначення виплати одноразової грошової допомоги зазначеним особам. Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про його скасування та зобов'язання Державної пенітенціарної служби України призначити та виплати йому одноразову грошову допомогу як інваліду III групи. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року у справі № 802/903/16-а, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України щодо не розгляду та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням йому IIІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби, та зобов'язано Державну пенітенціарну службу України розглянути та прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб станом на дату встановлення інвалідності. При цьому позивач звертає увагу на те, що вказаним судовим рішенням було надано правову оцінку спірним правовідносинам та констатовано наявність у нього права на отримання такої допомоги. Однак, незважаючи на з'ясовані судом обставини справи та висновки суду, комісією Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України прийнято рішення, оформлене протоколом від 09.09.2016 року № 5-16, про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку із законодавчим неврегулюванням порядку призначення цієї виплати (встановлена група інвалідності або звільнення зі служби відбулися в період з 07.11.2015 року (втрата чинності Законом України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дата поширення дії соціального захисту як у поліцейських). Позивач вважає вказане рішення протиправним і таким, що прийняте всупереч судовому рішенню, яке набрало законної сили. Тому просить суд скасувати протокол Комісії від 09.09.2016 року № 5-16 в частині відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, та зобов'язати Державну пенітенціарну службу України призначити та виплатити вищезазначену одноразову грошову допомогу.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з наведеними в позовній заяві обґрунтуваннями.

Представник відповідач повторно на виклик суду не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи Державна пенітенціарна служба України була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Заперечень на адміністративний позов від відповідача не надходило, заяви про розгляд справи у відсутності представника відповідача чи про відкладення розгляду справи через неможливість його прибуття в судове засідання також не подавалися.

В силу положень ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З огляду на викладене та враховуючи достатність наявних у справі доказів суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 юстиції України адміністративний позов заперечив та просить суд відмовити у його задоволенні.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.11.2016 року на підставі ч. 2, 3 ст. 53 КАС України до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору залучено управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області.

Представник вказаного управління в судовому засідання виступив на стороні відповідача. Вважає, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні спірної одноразової грошової допомоги через законодавче не врегулювання порядку призначення такої допомоги особам, звільненим зі служби в період з 07.11.2015 року по 09.12.2015 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників третіх осіб, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.

Встановлено, що наказом Державної пенітенціарної служби України від 06.01.2016 року № 1/ОС-16 позивача ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 06.01.2016 року.

Згідно з наказом Державної пенітенціарної служби України від 14.01.2016 року № 6/ОС-16 до вищевказаного наказу внесено зміни та постановлено вважати позивача звільненим зі служби з 01.12.2015 року.

Крім того, 25.03.2016 року наказом Державної пенітенціарної служби України № 66/ЩС-16 внесено зміни до наказу від 06.01.2016 №1/ОС-16 у частині звільнення та постановлено вважати позивача звільненим за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

Також з матеріалів справи вбачається, що за результатами визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Вінницькою обласною МСЕК № 1 згідно з довідкою серії 10 ААА № 122815 на підставі акту огляду МСЕК № 324 від 30.03.2016р. позивачу ОСОБА_1 визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% та встановлено III групу інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

06.04.2016 року позивач звернувся до управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій з рапортом про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, до якого надав усі необхідні для призначення допомоги документи.

Відповідні матеріали 08.04.2016 року направлені на адресу Державної пенітенціарної служби України для прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Рішенням комісії Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформленим протоколом № 3-16 від 24.05.2016, розгляд матеріалів осіб, яким встановлена інвалідність та які були звільнені зі служби в період з 07.11.2015 року (втрата чинності Закону України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дата поширення дії соціального захисту як у поліцейських), було призупинено у зв'язку із законодавчим не врегулюванням призначення такої виплати.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач у червні 2016 року за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року у справі № 802/930/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України щодо не розгляду та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням йому IIІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби, та зобов'язано Державну пенітенціарну службу України розглянути та прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення інваліду ІІІ групи одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб станом на дату встановлення інвалідності.

На виконання вищезазначеного судового рішення 09.09.2016 року комісією Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та прийнято рішення про відмову у виплаті йому грошової допомоги з підстав законодавчого не врегулювання порядку призначення такої виплати (встановлена група інвалідності або звільнення зі служби відбулися в період з 07.11.2015 року (втрата чинності Законом України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дата поширення дії соціального захисту як у поліцейських).

Вважаючи вказане рішення незаконним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить скасувати протокол Комісії від 09.09.2016 року № 5-16 в частині відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, та зобов'язати Державну пенітенціарну службу України призначити та виплатити вищезазначену одноразову грошову допомогу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та з'ясованим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах кримінально-виконавчої системи України, з якої був звільнений з 01.12.2015 року через хворобу на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

У березні 2016 року позивачу встановлено III групу інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу" правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти ОСОБА_4 юстиції України.

Згідно з ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (у редакції чинній на час встановлення позивачу групи інвалідності) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських.

При цьому судом встановлено, що Законом України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" № 208-VIII від 12.03.2015 року, частину третю, шосту та сьому ст. 23 Закону України "Про міліцію" викладено в новій редакції та, зокрема, передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Водночас пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 208-VIII на Кабінет Міністрів України, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади покладено обов'язок у тримісячний строк після набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, та установлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015 року № 208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції", зокрема до 12.03.2015 року, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року № 707.

Позивач ОСОБА_1 звільнений зі служби за нормами Закону України "Про Національну поліцію", а отже в силу вимог ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на нього поширюється соціальний захист поліцейських.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, на час встановлення позивачу III групи інвалідності, тобто станом на березень 2016 року, була чинною та підлягала застосуванню ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію", яка гарантувала позивачу право на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням групи інвалідності з причин захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

Розмір такої допомоги визначається статтею 99 Закону України "Про Національну поліцію", якою передбачено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на час виплати допомоги, та становить 150 розмірів прожиткового мінімуму у разі визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності III групи.

Крім того, порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року (далі Порядок).

При цьому суд зауважує, що вказаний Порядок був чинним як на дату звільнення позивача зі служби, так і на дату встановлення йому групи інвалідності. Також він залишається чинним до цього часу та з дня його прийняття жодних змін не зазнавав.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пп. 2 п. 3 Порядку грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, днем виникнення права позивача на отримання вищевказаної грошової допомоги є дата встановлення йому втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. Водночас, як станом на час визначення ступеня втрати працездатності (згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 328198 від 30.03.2016 року позивачу ОСОБА_1 з 21.03.2016 року встановлено III групу інвалідності), так і на час розгляду питання про призначення позивачу такої грошової допомоги були чинними законодавчі норми, згідно з якими розмірі допомоги становив 150-кратний прожитковий мінімум, установлений для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (у разі встановлення інвалідності III групи).

Відтак суд вважає, що комісія Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, розглядаючи заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги, повинна була керуватися законодавством, чинним на час виникнення та існування спірних правовідносин, а саме Законом України "Про Національну поліцію" в частині виплати одноразової грошової допомоги та приведеною у відповідність із цим Законом і чинною на час прийняття оскаржуваного рішення постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року.

Аналогічних висновків дійшов суд і при вирішенні адміністративної справи за № 802/930/16-а. Разом з тим, висновків суду, викладених у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року, відповідач не врахував та прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, посилаючись на ті ж самі підстави, яким вже було надано правову оцінку рішенням суду, що набрало законної сили.

За таких обставин суд приходить до переконання, що рішення комісії Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом засідання комісії від 09.09.2016 року № 5-16 (пункт 9), про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, враховуючи системний характер неправомірної поведінки відповідача, який, незважаючи на наявність судового рішення та встановлені ним обставини повторно допустив порушення законних прав позивача ОСОБА_1, суд, з метою належного і ефективного захисту таких прав, вважає необхідним покласти на відповідача обов'язок призначити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

Відтак у цій частині позовних вимог адміністративний позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання Державної пенітенціарної служби України виплатити йому вищезазначену одноразову грошову допомогу.

Так, в силу положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, будучи підпорядкованими конституційно-правовому принципу "дозволено лише те, що прямо передбачено законом", органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти виключно таким чином та виключно у такий спосіб, як це прямо передбачено правовими нормами і лише в межах закріпленої за ними компетенції. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними та незаконними і відповідно підставою для притягнення таких суб'єктів до юридичної відповідальності.

Як вже зазначалось, процедура призначення та виплати спірної одноразової грошової допомоги на сьогодні визначається Порядком № 850.

Зокрема, пунктом 7 цього Порядку передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації тощо.

Згідно з п. 8 Порядку № 850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім'ї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС. Виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ (п. 9, 10, 11 Порядку № 850).

Отже, за змістом норм чинного законодавства виплата одноразової грошової допомоги, після її призначення, здійснюється за місцем проходження служби особою, яка має право на отримання такої допомоги.

Тобто, у разі прийняття відповідачем рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, обов'язок з її виплати виникне в управління Державної пенітенціарної служби у Вінницькій області в силу приписів закону.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Державної пенітенціарної служби України виплатити йому спірну грошову допомогу є передчасними та заявлені до суб'єкта владних повноважень, який не наділений повноваженнями щодо її виплати.

За таких обставин у задоволенні адміністративного позову в цій частині позовних вимог належить відмовити.

При вирішенні справи, як джерело права, суд застосує практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою національне законодавство має бути доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у його застосуванні (так званий принцип правової визначеності розкритий, зокрема, в рішеннях Суду у справах "Щокін проти України", "Сєрков проти України" та інших).

Тому і з цих мотивів суд вважає неправомірними та не бере до уваги посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на відсутність достатнього законодавчого врегулювання порядку призначення спірної одноразової грошової допомоги особам, звільненим зі служби в період з 07.11.2015 року (з дати втрати чинності Законом України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дати поширення дії соціального захисту як у поліцейських).

Крім того, безпідставними є доводи відповідача, зазначені у листі від 17.11.2016 року № 1/3-4041-Тп/2-16 за підписом голови комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_5, про неналежність Державної пенітенціарної служби України як відповідача у справі з підстав її ліквідації згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 року № 343.

По-перше, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державна пенітенціарна служба України (ідентифікаційний код 37534799) станом на дату постановлення судом рішення як юридична особа не припинена, а лише перебуває в стані припинення, що однак не впливає на її статус сторони в адміністративній справі.

По-друге, судом не встановлено факту передачі функцій та повноважень Державної пенітенціарної служби України до ОСОБА_4 юстиції України, що також підтвердив у судовому засіданні представник цієї третьої особи.

Відтак, суд доходить висновку, що відповідач у справі є належним і підстав для вирішення питання про його заміну в порядку процесуального правонаступництва немає.

Частиною 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України).

Водночас згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, а саме у частині визнаня протиправним та скасування рішення комісії Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформленого протоколом засідання комісії від 09.09.2016 року № 5-16 (п. 9), про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, а також в частині зобов'язання відповідача призначити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на те, що позовні вимоги носять немайновий характер, а позов підлягає частковому задоволенню, на користь позивача необхідно стягнути частину понесених ним і документально підтверджених судових витрат у цій справі, а саме 275,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної пенітенціарної служби України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 160, 162, 163, 167, 254, КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом засідання комісії від 09.09.2016 року № 5-16 (п. 9), про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

Зобов'язати Державну пенітенціарну службу України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 275,60 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної пенітенціарної служби України (ідентифікаційний код 37534799).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6

Судді ОСОБА_7

ОСОБА_8