Справа № 810/3299/16
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

810/3299/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2016 року Справа № 810/3299/16

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання технічними засобами та ведення журналу забезпечував секретар судового засідання Гузік М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного спеціалізованого підприємства "ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ" до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги,

в с т а н о в и в:

Державне спеціалізоване підприємство «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ» звернулось до суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 08.08.2016 № 10-08-14-14/5086, в частині пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8 та 10.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вимоги про усунення порушень, виявлених під час ревізії позивача, є безпідставними, адже твердження посадових осіб відповідача, що здійснювали ревізію про порушення законодавства, не відповідають дійсності. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Оскільки внаслідок реорганізації, що відбулась в органах Державної фінансової інспекції на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 Державну фінансову інспекцію в Київській області реорганізовано в Північний офіс Держаудитслужби, який є правонаступником відповідача, суд здійснив заміну відповідача у справі: Державну фінансову інспекцію в Київській області замінив на Північний офіс Держаудитслужби.

Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що вимоги територіального органу Державної фінансової інспекції є законними й обов’язковими до виконання, тому просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені сторонами документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Видами діяльності позивача за КВЕД є: діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки (основний); виробництво інших дерев'яних будівельних конструкцій і столярних виробів; виробництво ядерних матеріалів; знесення; підготовчі роботи на будівельному майданчику; обслуговування систем безпеки; професійно-технічна освіта; діяльність у сфері проводового електрозв'язку; діяльність у сфері безпроводового електрозв'язку; інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у.; постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; забір, очищення та постачання води; будівництво житлових і нежитлових будівель; будівництво доріг і автострад.

У червні 2016 року посадовими особами Державної фінансової інспекції в Київській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.10.2011 по 01.04.2016 (акт ревізії від 01.07.2016 № 2 ДСК).

За результатами ревізії Державна фінансова інспекція в Київській області дійшла висновку, що позивач порушив вимоги чинного законодавства. Керуючись положеннями пункту 1 частини першої статті 8, пункту 7 статті 10, частини другої статті 15 Закону України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», підпункту 15 пункту 6, пункту 7 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №310, пунктів 46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, відповідач надіслав позивачу лист від 08.08.2016 № 10-08-14-14/5086 «Про усунення порушень», в якому вимагав усунути виявлені порушення в установленому законодавством порядку.

Як убачається з вказаного листа Держфінінспекції, він містить десять вимог до позивача, які сформульовані у такий спосіб.

1. В результаті безоплатної передачі ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ» державного майна в користування ТОВ «ЮНВТ-Г» без укладених орендних відносин та без погодження уповноваженого органу управління майном, порушено пункт 3 статті 62, пункт 5 статті 75 Господарського кодексу України, пункт 4.7 та пункт 7.8 (7.9) Статуту ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ». У період з 27.05.2015 по 01.04.2016 не нараховувалась і не сплачувалась плата за користування частиною нежитлових приміщень, внаслідок чого недоотримано коштів та завдано збитків: Державному бюджету України (30%) на суму 4010,00 грн.; ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ» (70%) – на суму 9360,00 грн.

2. Порушено пункт 1 статті 67 Господарського кодексу України та пункти 6, 9, 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318: до складу витрат підприємства за період з 01.10.2011 по 01.04.2016 безпідставно віднесені витрати за надання комунальних та інших послуг ДАЗВ (Державного агентства України з управління зоною відчуження) при відсутності дебіторської заборгованості в обліку на загальну суму 4580330,00 грн., внаслідок чого підприємству завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 4580330,00 грн.;

3. Порушено пункт 1 статті 67 Господарського кодексу України та пунктів 6, 9, 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318: до складу витрат підприємства за період з 01.10.2011 по 01.01.2016 безпідставно віднесені витрати за постачання електричної енергії ДАЗВ (Державним агентством України з управління зоною відчуження) при відсутності дебіторської заборгованості в обліку на загальну суму 149800,00 грн., внаслідок чого підприємству завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 149800,00 грн.;

6. Встановлено включення робіт до актів приймання виконаних будівельних робіт (форм КБ-2в), які фактично ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБІНАТ» не виконувались або виконувались не в повних об’ємах на загальну суму 2150,00 грн., чим порушено пункт 3.3.10.1 Правил визначення вартості будівництва ДБН Д. 1.1-1 - 2000, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 № 174, що призвело до завищення вартості прямих витрат та ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБІНАТ» завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 2150,00 грн.;

8. Порушено вимоги пункту 9, 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2002 № 228, за період з 01.01.2014 по 01.04.2016: завищено потребу в бюджетних асигнуваннях, яку профінансовано на загальну суму 4482910,00 грн., внаслідок чого Державному бюджету України завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 4482910,00 грн.;

9. ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ» у 2015 року придбано основних засобів та інших необоротних матеріальних активів та проведено модернізацію, модифікацію (добудову, дообладнання, реконструкцію) основних засобів на загальну суму 550000,00 грн., яке здійснено понад затверджений фінансовий план, чим порушено вимоги пункту 1 статті 75 Господарського Кодексу України, що призвело до видатків підприємства, але не призвело до втрат, на суму 550000,00 грн.;

10. Порушено статтю 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки»: ДСП «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБІНАТ» не виплатило грошову компенсацію 47 звільненим працівникам за не використані ними дні щорічної відпустки на загальну суму 825990,00 грн., що призвело до фінансових порушень, які не призвели до втрат.

Як вже зазначалось, Державна фінансова інспекція в Київській області, посилаючись на положення пункту 1 частини першої статті 8, пункту 7 статті 10, частини другої статті 15 Закону України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», вимагала від позивача усунути виявлені порушення в установленому законодавством порядку.

Не погоджуючись з вимогами Держфінінспекції, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Категорії спорів, що складають предмет адміністративної юрисдикції наведені у частині першій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, але основу правил визначення компетенції адміністративного суду складає категорія "публічно-правового спору".

Правовідносини, з яких виникають публічно-правові спори, завжди побудовані на принципі "влади – підпорядкування". Ознакою публічно-правового спору є участь у ньому з однієї сторони суб’єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владну управлінську функцію, тобто, формує волевиявлення держави, яке є обов’язковим для зобов’язаної особи. Воля суб’єктів владних повноважень оформлюється в адміністративних актах (рішеннях), які є обов’язковими до виконання суб’єктами, яким вони адресовані.

В силу пункту 7 статті 10, статті 15 Закону України від 26.01.1993 № 2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів. Законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Це означає, що вимога органу фінансового контролю, адресована підконтрольній особі, в силу її обов’язковості до виконання має ознаки рішення суб’єкта владних повноважень, тому відповідно до частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає оскарженню в адміністративному суді.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ці приписи кореспондуються з положеннями статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі, що розглядалась, суд встановив, що приводом для формування і направлення позивачу вимоги про усунення порушень законодавства стало те, що під час перевірки позивача посадові особи Держфінінспекції дійшли висновку, що в його господарській діяльності мають місце факти: неправомірного користування сторонньою організацією майном позивача; безпідставної оплати позивачем комунальних послуг, послуг з електропостачання, послуг з перевезення лісоматеріалів, придбання паливно-мастильних матеріалів, виплати водіям підприємства доплат за роботу в зоні відчуження, завищення потреби у бюджетних асигнуваннях при формуванні бюджетного запиту, витрачання бюджетних коштів понад затверджений фінансовий план, а також невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку звільненим працівникам позивача.

Посадові особи Держфінінспекції стверджували, що цими діями завдано матеріальну шкоду (збитки) як самому підприємству (ДСК «ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБІНАТ»), так і Державному бюджету України.

Правова позиція з приводу висновків органів державного фінансового контролю про шкоду або збитки, завдані підконтрольній установі, сформульована Верховним Судом України у низці рішень, зокрема, в постанові від 14.04.2014 в адміністративній справі № 21-63а14, яка в силу положень 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов’язковою до виконання для всіх суб'єктів владних повноважень, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з цим рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України зазначив, що при виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю зобов’язаний визначити їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов’язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Реалізуючи свою владну компетенцію, Державна фінансова інспекція в Київській області, сформувала позивачу владний припис (вимогу): «усунути виявлені порушення в установленому законодавством порядку».

Під час судового розгляду представники позивача пояснили, що суть вимоги їм є незрозумілою. Представник позивача, попри вимоги суду, не зміг розкрити конкретизувати суть вимоги, пояснити які саме дії і у який спосіб позивач має вчинити на виконання вимоги органу фінансового контролю.

Таким чином, в силу відсутності конкретики у вимозі, адресованій позивачу, цей документ не відповідає ознакам адміністративного акта (індивідуально-правового акта, рішення суб’єкта владних повноважень), але створює певні негативні наслідки для позивача з точки зору невиконання цієї вимоги, а тому утворює предмет оскарження в адміністративному суді.

Щодо адміністративно-господарської суті вимоги суд зазначає наступне.

В силу статті 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Цивільні та господарські правовідносини побудовані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності їх учасників, свободи підприємницької діяльності суб’єктів господарювання та заборони втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини. Відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з частиною п’ятою статті 19 Господарського кодексу України незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються.

Жодних повноважень з приводу прийняття управлінських рішень сфері господарювання чи зобов’язання суб’єктів господарювання до прийняття таких рішень органи державного фінансового контролю законом не наділені, адже такі органи за своїм статусом і покладеними на них функціями належить до контролюючих органів, а не органів державної влади, що здійснюють управлінські функції у тій чи іншій галузі або щодо певних підвідомчих державних підприємств.

Аналіз положень статті 19 Конституції України, пункту 7 частини першої статті 10 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", статей 6, 19 Господарського кодексу України у їх системному взаємозв’язку надає підстави для висновку про те, що органи контрольно-ревізійної служби мають право пред’являти вимоги суб’єктам господарювання чи зобов’язувати їх вчинити певні дії у господарських правовідносинах лише в тих випадках, коли такі повноваження щодо прийняття управлінських рішень сфері господарювання передбачені законом.

У справі, що розглядалась, суд констатує, що вимога Держфініспекції щодо спонукання позивача вчинити дії для відшкодування матеріальної шкоди (збитків) є прямим втручанням у господарську діяльність підприємства позивача.

Щодо тверджень відповідача про виявлені порушення бюджетного законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Бюджетного кодексу України до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю, зокрема, за цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита); достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) тощо.

Згідно із статтею 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, зокрема: включення недостовірних даних до бюджетних запитів; включення до складу спеціального фонду бюджету надходжень з джерел, не віднесених до таких цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; нецільове використання бюджетних коштів тощо.

Статтею 117 Бюджетного кодексу України передбачено, що за порушення бюджетного законодавства до учасників бюджетного процесу можуть застосовуватися такі заходи впливу: попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства (застосовується в усіх випадках виявлення порушень бюджетного законодавства); зупинення операцій з бюджетними коштами; призупинення бюджетних асигнувань; зменшення бюджетних асигнувань; повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету (застосовується за порушення бюджетного законодавства) тощо.

Таким чином, орган державного фінансового контролю, встановивши факт порушення бюджетного законодавства з боку позивача, дотримуючись вимог статті 19 Конституції України, був зобов’язаний визначити, яке саме порушення бюджетного законодавства вчинив позивач, в чому це порушення виявилось та які саме норми законодавства позивач порушив і, як наслідок, застосувати до позивача заходи впливу, передбачені статтею 117 Бюджетного кодексу України.

Суд також вважає за необхідне розкрити й правову суть такого явища як «вимога органу державного фінансового контролю щодо усунення виявлених порушень законодавства».

У часовому вимірі вимога органу державного фінансового контролю випливає з оцінок подій (фактів), які відбулись у минулому, і за змістом спрямована на спонукання позивача до вчинення певних юридично значущих дій у власному інтересі або в інтересах державного бюджету.

Оцінюючи дані обставини у контексті вимог статті 19 Конституції України, суд зазначає, що дійсно, нормами пункту 7 статті 8 Закону України від 26.01.1993 № 2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", підпункту 15 пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України органи фінансового контролю (Держфінінспекцію України) наділено повноваженнями пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Ці положення кореспондуються з приписами пунктів 45, 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550, якими передбачено, що в міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи служби, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

З аналізу пункту 7 статті 8 Закону України від 26.01.1993 № 2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та підпункту 15 пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, пунктів 45, 56 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04. 2006 № 550 убачається, що вимога керівникам підконтрольних установ щодо усунення виявлених порушень законодавства може стосуватися припинення дійсного триваючого порушення і має на меті його припинення та запобігання у подальшому.

Вимога не може стосуватися подій чи фактів, які відбулись у минулому, адже не можна усунути події минулого, що вже відбулись, можна лише долати негативні наслідки таких подій.

Тому стаття 8 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" наділяє органи державного фінансового контролю й іншими повноваженнями, які мають застосовуватись цим суб’єктом владних повноважень у порядку та спосіб, що передбачений законами та Конституцією України, дискреційно, виходячи з мети, відповідно до якої ці повноваження надано. Зокрема, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, одержані підконтрольними установами без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства; накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осіб підконтрольних установ адміністративні стягнення; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України; застосовувати заходи впливу за порушення бюджетного законодавства.

Це означає, що вимога органу державного фінансового контролю про усунення виявлених ревізією недоліків (порушень) відносно подій (фактів), що відбулись у минулому, вчинена відповідачем не у спосіб, передбачений Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", а також не відповідає меті наданого повноваження.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд зазначає, що, формуючи і надсилаючи позивачу вимогу щодо усунення виявлених порушень, Держфінінспекція діяла не у межах і не у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.

З урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір, доказів понесення інших судових витрат суду не надав. Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню з державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної фінансової інспекції в Київській області від 08.08.2016 № 10-08-14-14/5086, адресовану Державному спеціалізованому підприємству "ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ" в частині виконання пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8 та 10.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Північного офісу Держаудитслужби на користь Державного спеціалізованого підприємства "ЧОРНОБИЛЬСЬКИЙ СПЕЦКОМБИНАТ" судові витрати у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - "15" листопада 2016 р.