Справа № 2а-19450/10/2670
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2011-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2011 року 17:33 № 2а-19450/10/2670

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Патратій О.В. за участю секретаря судового засідання Рагімової Н.А. та представників сторін:

від позивача: Білецького О.С. (довіреність № 09-32/511 від 11.09.2009 р.), Нечай О.Ф. (довіреність № 09-32/75 від 28.01.2011 рр.),

від відповідача: Гладуна Є.В. (довіреність № 1866/9/10-206 від 18.10.2010 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»
до Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків
про скасування податкових повідомлень-рішень № /1 від 15 жовтня 2010 року, № /3 від 20 грудня 2010 року в частині, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»(далі -позивач, Банк, ПАТ «Промінвестбанк») з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків (далі -відповідач, СДПІ у м. Києві по роботі з ВПП), в якому, після остаточного уточнення позовних вимог в заяві від 27.04.2011 р., просило скасувати податкові повідомлення-рішення № /1 від 15 жовтня 2010 року, № /3 від 20 грудня 2010 року в частині донарахування податкових зобов'язань в сумі 685 855,64 грн. та визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування в сумі 1 461 059,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваним рішенням відповідачем було безпідставно визначено податкові зобов'язання з податку на прибуток у розмірі у розмірі 685 855,64 грн., з яких 457 194,08 грн. основного платежу та 228 661,56 грн. штрафних (фінансових) санкцій за порушення п. 5.1, пп. 5.4.6, пп. 8.2.2, пп. 8.3.2, пп. 8.6.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Позивач зазначав, що прийняте рішення ґрунтується на помилкових висновках податкового органу про завищення позивачем валових витрат при здійсненні операцій зі страхування кредитних ризиків та транспортних засобів; про завищення амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення до 3 та 4 групи основних фондів систем охоронної, охоронно-тривожної сигналізації, систем відео-нагляду, комутаторів та маршрутизаторів, витрат на придбання і монтаж екранованої кабіни, замість 1 групи основних фондів; та про завищення амортизаційних відрахувань внаслідок амортизації у складі вартості придбаних автомобілів податку на додану вартість.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що під час перевірки встановлено порушення позивачем пп. 4.1.2, 4.1.6 п. 4.1., пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, п. 5.2.1, пп. 5.2.4, пп. 5.2.5 п. 5.2., пп. 5.3.2, 5.3.9 п.5.3, пп. 5.4.4, 5.4.10 п. 5.4. ст. 5, пп. 8.1.1 п.8.1, пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8, пп. 12.2.1, 12.2.2 п. 12.2 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело (в частині, що оскаржується) до заниження податкового зобов'язання по податку на прибуток у сумі 457 339,91 гривень, а також до завищення збитку за 2009 рік на загальну суму 1 460 475,65 грн. Отже, представник відповідача вважає податкові повідомлення-рішення від 15.10.2010 р. № /1 та від 20.12.2010 р. № /3, а також дії по зменшенню позивачу від'ємного значення об'єкта оподаткування правомірними та просить суд відмовити у задоволенні позову.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 13 травня 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, суд

ВСТАНОВИВ:

У період з 26.02.2010 р. по 09.04.2010 р. СДПІ у м. Києві по роботі з великими платниками податків було проведено планову виїзну перевірку ПАТ «Промінвестбанк» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 року по 31.12.2009 року, за результатами якої було складено акт № 217/43-10/00039002 від 23.04.2010 року (далі по тексту -Акт перевірки, Акт).

11 травня 2010 року СДПІ у м. Києві по роботі з великими платниками податків було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, яким позивачу за порушення пп. 4.1.2, 4.1.6 п. 4.1., пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, п. 5.2.1, пп. 5.2.4, пп. 5.2.5 п. 5.2., пп. 5.3.2, 5.3.9 п.5.3, пп. 5.4.4, 5.4.10 п. 5.4. ст. 5, пп. 8.1.1 п.8.1, пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8, пп. 12.2.1, 12.2.2 п. 12.2 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»на підставі вказаного Акту перевірки, нараховано суму податкового зобов'язання за платежем «податок на прибуток банківських організацій»у розмірі 853 840,43 грн., в тому числі штрафні (фінансові) санкції у розмірі 284 623,48 грн.

За результатами оскарження прийнятого рішення в адміністративному порядку рішенням СДПІ м. Києві по роботі з великими платниками податків від 23.07.2010 р. № 9453/10/25-022 податкове повідомлення-рішення від 11.05.2010 р. № /0 було скасовано в частині нарахування 2 707,07 грн. основного платежу та у відповідній частині штрафні (фінансові) санкції, а відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № /1 від 02.08.2010 р., яким позивачу нараховано податкове зобов'язання у розмірі 849 809,82 грн., в тому числі штрафні (фінансові) санкції у розмірі 283 269,94 грн.

За результатами повторного оскарження вищевказаних рішень рішенням ДПА у м. Києві від 01.10.2010 р. № 5216/10/25-114 та рішенням ДПА України від 15.12.2010 р. № 13672/6/25-0115 скарги позивача було залишено без задоволення, а відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 15 жовтня 2010 року та № /3 від 20 грудня 2010 року, якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на прибуток банківських організацій»у розмірі 849 680,80 грн., в тому числі основного платежу у розмірі 566 410, 86 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 283 269,94 грн.

Правомірність вказаних податкових повідомлень -рішень є предметом даного спору.

Як вбачається із Акту перевірки, підставою для нарахування позивачу податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій за податковим повідомлення -рішенням № /1 від 15 жовтня 2010 року та № /3 від 20 грудня 2010 року за вказаним платежем, в частині, яку оспорює позивач, слугував висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 4.1.2, 4.1.6 п. 4.1., пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4, п. 5.2.1, пп. 5.2.4, пп. 5.2.5 п. 5.2., пп. 5.3.2, 5.3.9 п.5.3, пп. 5.4.4, 5.4.10 п. 5.4. ст. 5, пп. 8.1.1 п.8.1, пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8, пп. 12.2.1, 12.2.2 п. 12.2 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що полягало, зокрема, у: завищенні валових витрат, понесених на добровільне страхування кредитних ризиків, у сумі 37 862,00 грн.; завищенні валових витрат зі страхування транспортних засобів, у розмірі 9 851,61 грн.; завищенні суми амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення охоронно-тривожної сигналізації та систем відеонагляду до 3-ої групи основних фондів, замість 1-ої груп основних фондів, на суму 10 007,56 грн.; у завищенні амортизаційних відрахувань на суму 1 421 064,62 грн. внаслідок віднесення маршрутизаторів та комутаторів до четвертої групи основних фондів, замість першої; у завищенні амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення джерел безперебійного живлення до 3-ої групи основних фондів, замість 1-ої, на суму 68 746,50 грн., у завищенні амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення витрат на придбання і монтаж екранованої кабіни до 3-ої групи основних фондів, замість 1-ої, на суму 32 380,00 грн.; у завищенні амортизаційних відрахувань внаслідок амортизації у складі вартості автомобілів податку на додану вартість, сплаченого Банком у ціні придбання автомобілів, на суму 1 709 923,00 грн.

В результаті виявлення вищевказаних порушень, відповідачем було визначено податкове зобов'язання по податку на прибуток згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень від 15.10.2010 р. № /1 та від 20.12.2010 р. № /3 становить 686 009,88 гривень, в тому числі: основного платежу 457 339,91 гривень та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 228 669,97 грн.

Крім того, в результаті виявлення вищевказаних порушень відповідач дійшов висновку про завищення позивачем розміру збитків за 2009 рік у розмірі 1 460 475,65 грн., що знайшло відображення у Акті перевірки, однак сума податкових зобов'язань згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за наслідками виявлення такого завищення нарахована не була.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2011 року провадження у справі в частині вимог про визнати протиправними дій відповідача щодо зменшення ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток у розмірі 1 461 059,31 грн. було закрито.

Щодо суті виявлених під час перевірки порушень судом встановлено наступне.

1) Стосовно висновку відповідача про завищення Банком витрат зі страхування кредитних ризиків.

В частині 2 п. 3.1.2.8 Акту перевірки (стор. 59-61) вказано про порушення позивачем п.5.1 ст. 5, пп. 6.4.6 п.5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», яке полягало у завищення валових витрат за 2008 рік на суму витрат, понесених на добровільне страхування кредитних ризиків, які не пов'язані з власною господарською діяльністю філії позивача «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Рівне»у розмірі 37 862,00 грн., в результаті дострокового погашення позичальниками кредитної заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відділенням ПАТ «Промінвестбанк»у м. Рівне (далі - Рівненське відділення) та АСТ «Вексель»було укладено договори добровільного страхування кредитних ризиків (далі -Договори страхування):

- від 31.08.2007 року № 001/03-27/07 РВ, відповідно до якого застраховано ризик неповернення кредиту за кредитним договором № 1061/07 від 23.07.2007 р., укладеним між Рівненським відділенням та ТОВ «Рівнетранссервіс»(термін погашення кредиту за вказаним договором становив 20.07.2010 р., кредит повернуто достроково 21.04.2008 р.), а також за кредитним договором № 1170/07 від 10.08.2007 р., укладеним між Рівненським відділенням та ЗАТ «Єврошпон-Смига»(дані про дострокове повернення кредиту перевіркою встановлені не були);

- від 31.08.2007 р. № 001/03-28/07 РВ, за яким застраховано ризик неповернення кредиту за кредитним договором № 260/07 від 27.02.2007 р. (термін погашення кредиту за вказаним договором становив 25.02.2010 р., кредит повернуто достроково 20.02.2008 р.).

Об'єктом страхування в обох договорах були майнові інтереси Рівненського відділення, пов'язані зі збитками внаслідок невиконання (неналежного виконання) позичальниками своїх зобов'язань за кредитними договорами по поверненню кредиту.

Відповідно до п.п.6.3, 6.4 Договорів страхування передбачено можливість дострокового припинення договорів страхування за письмовою вимогою страхувальника, та повернення страховиком страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії договору, з вирахуванням 25 % від страхового тарифу по договору.

Як встановлено під час розгляду справи, після дострокового припинення вищевказаних кредитних договорів Рівненське відділення не зверталось до страховика з вимогою про повернення страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договорів страхування.

На думку відповідача, суми сплачених страхових платежів за період з дати дострокового погашення кредитної заборгованості по дату закінчення дії Договорів страхування, не пов'язані з господарською діяльністю платника податку і не відносяться до складу валових витрат, оскільки після дострокового погашення кредитної заборгованості у філії банку відсутній ризик неповернення суми виданих кредитів.

Вирішуючи спір в даній частині суд виходить з наступного.

Особливості віднесення витрат подвійного призначення до складу валових витрат платника податку встановлені пунктом 5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»вiд 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 5.4.6 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент здійснення спірних господарських операцій) до валових витрат включаються будь-які витрати зі страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних фондів платника податку; екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із здійсненням ним господарської діяльності, у межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, діючого на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-які витрати зі страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Частиною 3 пункту п. 5.4.6 Закону № 334/94-ВР передбачено, що віднесення до складу валових витрат платника податку витрат із страхування (крім витрат по медичному, пенсійному страхуванню та за обов'язковими видами страхування) здійснюється в розмірі, що не перевищує 5 відсотків валових за звітний податковий період, наростаючим підсумком з початку року, а для сільськогосподарських підприємств - за звітний податковий рік.

Таким чином, п.п.5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону № 334/94-ВР встановлено наступні умови віднесення до складу валових витрат витрат зі страхування кредитних ризиків та інших ризиків платника податку:

1) пов'язаність застрахованих ризиків із здійсненням ним господарської діяльності;

2) здійснення таких витрат у межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, діючого на момент укладення такого страхового договору;

3) понесення таких витрат в розмірі, що не перевищує 5 відсотків валових витрат за звітний податковий період.

Пункт 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР забороняє встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі.

Як було встановлено під час розгляду справи та підтверджується матеріалами перевірки, серед видів діяльності, що здійснюватись ПАТ «Промінвестбанк» у період, що перевірявся, було надання кредитів фізичним та юридичним особам. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом діяльності Банку є «Інше грошове посередництво»(код КВЕД 65.12.0). Цей підклас включає здійснення грошового посередництва комерційними банками та іншими фінансовими установами.

Отже, кредитні договори № 1061/07 від 23.07.2007 р. та № 260/07 від 27.02.2007 р., укладені між Рівненським відділенням та ТОВ «Рівнетранссервіс»і ФОП Синельниковим В.М., кредитні ризики за якими було застраховано, безпосередньо пов'язані із здійсненням позивачем господарської діяльності.

Витрати позивача, понесені за Договорами страхування у зв'язку із страхуванням майнових інтересів за вказаними вище кредитними договорами, були здійснені в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування. Так, Правилами страхування кредитів № 001/03 від 04.02.2003р., затвердженими АСТ «Вексель»та зареєстрованими Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг 29.09.2005 року, базовий страховий тариф при страхуванні кредитів встановлено у розмірі 3,8 %.

Вищевказаними Договорами страхування було встановлено страхові тарифи у розмірі 1,875% та 2%, що не перевищує звичайної ціни страхового тарифу.

Витрати позивача, понесені за Договорами страхування, не перевищують 5 відсотків валових витрат за звітний податковий період, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи.

Відтак, позивачем було дотримано умов, передбачених п. 5.4.6 Закону № 334/94-ВР, необхідних для віднесення до складу валових витрат витрат зі страхування кредитних ризиків.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про страхування»у разі дострокового припинення дії договору страхування, крім договору страхування життя, за вимогою страхувальника страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування. Якщо вимога страхувальника обумовлена порушенням страховиком умов договору страхування, то останній повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі повністю.

Аналогічні умови встановлені п. 6.3, п. 6.4 Договорів страхування.

Таким чином, можливість повернення частини страхових платежів Законом України «Про страхування»та укладеними Договорами страхування ставиться в залежність від волевиявлення страхувальника -ПАТ «Промінвестбанк»(в особі Рівненського відділення).

Судом встановлено, що позивачем не висувалась вимога про повернення страховиком страхових платежів за період, що залишився до закінчення дії Договорів страхування та повернення частини страхових платежів не відбувалась.

Відтак, перерахунок вартості страхових послуг за Договорами страхування між Рівненським відділенням та АСТ «Вексель»не відбувалась, тому підстави для перерахунку валових витрат позивача за період, в якому відбулось дострокове припинення Договорів страхування, відсутні.

Крім того, суд зазначає, що пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що датою збільшення валових витрат на суму страхових платежів вважається дата, яка припадає на податковий період на протязі якого, наступає будь-яке з подій, що сталося раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на сплату страхових послуг, чи дата фактичного отримання платником податку результатів послуг.

Предметом спірних Договорів страхування, відповідно до яких були сплачені відповідні страхові платежі, було страхування майнових інтересів, пов'язаних із збитками внаслідок невиконання позичальниками своїх зобов'язань за кредитними договорами по поверненню сум кредиту. Відповідно до умов вищенаведених договорів (п. 2.2), послуга щодо страхування об'єктів договорів оплачується одноразово шляхом сплати належної за страхування премії на розрахунковий рахунок страховика.

Як було встановлено під час розгляду справи, та не заперечувалось відповідачем, оплата послуг зі страхування була здійснена філією Банку відповідно до умов Договорів страхування -тобто шляхом одноразового перерахування суми відповідних страхових премій (50 000,00 грн. за Договором страхування від 31.08.2007 р. № 001/03-28/07 РВ та 75 000,00 грн. за Договором страхування від 31.08.2007 року № 001/03-27/07 РВ).

Таким чином, аналізуючи вимоги пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР, умови Договорів страхування, саме факт оплати послуг по страхуванню і є в розумінні Закону першою подією, що дає право Страхувальнику включати вартість таких послуг до складу валових витрат в період надання послуг.

Вказане підтверджується також листом Державної податкової адміністрації України від 23.03.1999 року № 4265/7/22-3117, де, зокрема, роз'яснюється, що датою збільшення підприємством Страхувальником валових витрат на суму страхових платежів вважається дата, яка припадає на податковий період на протязі якого, наступає будь-яка з подій, що сталася раніше: чи дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на сплату страхових послуг, чи дата фактичного отримання платником податку результатів послуг (дата набрання чинності договору страхування).

Відтак, сплативши на користь Страховика (АСТ «Вексель») вартість послуг по страхуванню (страхової премії) кредитних ризиків, позивач мав право включити у відповідному податковому періоді вартість таких послуг до складу валових витрат.

Подальше коригування валових витрат могло відбутих лише у випадку фактичного перерахунку вартості послуг зі страхування.

Так, відповідно до підпункту 5.10 ст. 5 Закону № 334-ВР у разі, коли після продажу товарів (робіт, послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) продавцю, платник податку - продавець та платник податку - покупець здійснюють відповідний перерахунок валових доходів або валових витрат (балансової вартості основних фондів) у звітному періоді, в якому сталася така зміна суми компенсації.

Таким чином, підставою для коригування валових витрат Банку, понесених у зв'язку із придбанням (оплатою) вищевказаних послуг по страхуванню, могла бути зміна суми компенсації їх вартості, тобто фактичний перерахунок розміру їх вартості.

Як було встановлено під час розгляду справи, між Банком та АСТ «Вексель»не відбувався перерахунок розміру сплачених позивачем страхових премій після дострокового припинення Договорів страхування, тому позивачем правомірно не проведено коригування в сторону зменшення валових витрат, понесених у відповідних податкових періодах у зв'язку зі сплатою страхових премій.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у СДПІ у м. Києві по роботі з ВПП належних правових підстав для висновку про порушення ПАТ «Промінвестбанк»пп. 5.4.6 п. 5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»внаслідок віднесення до складу валових витрат витрат із страхування у розмірі 37 862,00 грн., що призвело до неправомірного визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 9 465,50 грн. із застосуванням штрафних санкцій в сумі 4 732,75 грн. згідно з оскаржуваними податковими повідомленнями -рішеннями.

2) З приводу висновку відповідача про завищення Банком валових витрат, понесених у зв'язку зі страхуванням транспортних засобів.

Відповідач в ч. 4 п. 3.1.2.8 Акту перевірки (стор. 71-75) прийшов до висновку, що філією ПАТ «Промінвестбанк»в м. Запоріжжя на порушення пп. 5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону № 334/94-ВР завищено валові витрати в 2009 році на суму 9 851,61 грн. за рахунок віднесення до їх складу витрат зі страхування транспортних засобів та цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Перевіркою встановлено, що філія Банку у м. Запоріжжя за перевірений період здійснювала страхування транспортних засобів на підставі договорів добровільного страхування наземних транспортних засобів та полісів обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з Акту перевірки та не заперечується сторонами, автомобілі було реалізовано філією 29.10.2009 р. згідно договорів купівлі-продажу.

Строк дії договорів страхування на момент відчудження вказаних автомобілів не закінчився (та становив по різним договорам від 112 до 259 днів).

На думку відповідача, сплачені за договорами страхування страхові внески є авансовими платежами за відповідний період дії договорів, тому суми сплачених страхових платежів за період з дати відчудження автомобілів по дату закінчення дії договорів страхування не пов'язані з господарською діяльністю платника податку і не відносяться до складу валових витрат.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 5.4.6 Закону № 334/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до валових витрат включаються в тому числі витрати зі страхування цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних фондів платника…, майна платника податку у межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, діючого на момент укладення такого страхового договору.

Пункт 5.11 ст. 5 вказаного Закону забороняє встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі.

Як було встановлено під час розгляду справи, витрати позивача, понесені за договорами страхування у зв'язку із страхуванням цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, та самих транспортних засобів, були здійснені в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування та в розмірі, що не перевищує 5 відсотків валових витрат за звітний податковий період, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи.

Судом встановлено, що позивачем в порядку ст. 28 Закону України «Про страхування»не висувалась вимога про повернення страховиком страхових платежів за період, що залишився до закінчення дії договорів страхування та повернення позивачу частини страхових платежів не відбувалась.

Відтак, перерахунок вартості страхових послуг за вказаними договорами страхування між філією Банку у м. Запоріжжя та страховою компанією не відбувалась, тому підстави для перерахунку валових витрат позивача за період, в якому відбулось дострокове припинення Договорів страхування, відсутні.

Крім того, стосовно даного епізоду, у взаємозв'язку з вищевказаним епізодом по страхуванню кредитних ризиків, суд зазначає, що підставою для коригування валових витрат платника податків, понесених у зв'язку із придбанням певних товарів, робіт або послуг відповідно до п. 5.10 ст. 5 Закону № 334-ВР є будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) продавцю, тобто фактичний перерахунок розміру вартості таких товарів (робіт, послуг).

Як було встановлено під час перевірки, позивачем було включено витрати зі страхування до складу валових витрат у відповідні податкові періоди, у яких було сплачено страхові платежі за вищевказаними договорами страхування.

Перерахунок розміру сплачених позивачем страхових премій після дострокового припинення договорів страхування між Банком та АСТ «Вексель»(яка виступала страховиком за усіма вищевказаними договорами страхування) не відбувався, тому суд вважає, що позивачем правомірно не проведено коригування в сторону зменшення валових витрат, понесених у відповідних податкових періодах у зв'язку зі сплатою страхових премій.

З огляду на вищевказане суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно прийшов до висновку про завищення позивачем валових витрат, пов'язаних із страхуванням цивільної відповідальності та транспортних засобів у сумі 9 851,61 грн., що призвело до неправомірного висновку про зменшення позивачу від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2009 рік у розмірі 9 851, 61 грн.

3) З приводу висновку відповідача про завищення Банком суми амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення охоронно-тривожної сигналізації, системи відеонагляду, джерел безперебійного живлення, комутаторів, маршрутизаторів до 3 та 4 груп основних фондів замість 1 груп основних фондів.

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем пп. 8.1.1 п. 8.1, пп. 8.2.2 п. 8.2, пп. 8.3.2, п. 8.3, пп. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» вiд 28.12.1994 р. № 334/94-ВР внаслідок неправомірного віднесення філіями Банку охоронно-тривожної сигналізації, систем відео-нагляду, джерел безперебійного живлення, комутаторів, маршрутизаторів до 3 та 4 груп основних фондів замість 1 груп основних фондів.

А саме, перевіркою встановлено завищення амортизації по пожежній, охоронній сигналізації, а також по системі теле (-відео) спостереження на загальну суму 10 007,56 грн. по маршрутизаторам, комутаторам на суму 1 421 064,62 грн., по джерелам безперебійного живлення на суму 68 746,50 грн.

Такий висновок податковим органом зроблено з посиланням на наступне:

1) системи теле (відео) спостереження неправомірно, на думку податкового органу, віднесено позивачем в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк у м. Миколаїв»(стор. 260-262 Акту перевірки) до 3 групи основних фондів замість 1 групи, внаслідок чого податковим органом зроблено висновок про завищення позивачем суми амортизаційних відрахувань за перевірений період на загальну суму 2 909,04 грн.;

монтаж та налагоджування системи теле- (відео) спостереження неправомірно, на думку податкового органу, віднесено позивачем в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Одеса»(стор. 295-297 Акту перевірки) до 3 групи основних фондів, внаслідок чого податковим органом зроблено висновок про завищення позивачем амортизаційних відрахувань на загальну суму 4 915,33 грн.;

монтаж та налагоджування системи теле- (відео) спостереження неправомірно, на думку податкового органу, віднесено позивачем в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Селідове Донецької області»(стор. 134-136 Акту перевірки) до 3 групи основних фондів, внаслідок чого податковим органом зроблено висновок про завищення позивачем амортизаційних відрахувань на загальну суму 1 148,87 грн.;

На думку податкового органу вказані матеріальні цінності підпадають під визначення 1 групи основних фондів.

2) витрати понесені на встановлення пожежно-охоронної сигналізації позивачем в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Нововолинськ Волинської області»и неправомірно, на думку податкового органу, віднесено до основних фондів 3 групи і застосовано норми амортизації встановлені для 1 групи основних фондів, замість віднесення даних витрат до основних фондів 1 групи та застосування норм амортизації для даної групи, що призвело до завищення сум амортизації на суму 1034,32 грн. (стор. 126-127 Акту);

3) маршрутизатори, комутатори неправомірно, на думку податкового органу, віднесено позивачем до 4 групи основних фондів, замість 1 групи основних фондів всього на загальну суму 1 421 064,62 грн., в тому числі по Головному відділенню Банку (стор. 108-118 Акту) -на суму 160 303,41 грн., по філії в м. Жмеринка Вінницької обл. (стор. 119 Акту)- на суму 1 093,00 грн., по філії у м. Вінниці (стор. 164-167 Акту) -на суму 34 055,16 грн., по філії в м. Нововолинську (стор. 126-127 Акту) на суму 15 441,64 грн., по філії у м. Краматорську (стор. 188-190 Акту) -на суму 17 917,66 грн.), по Київській філії у м. Донецьку (стор. 291-292 Акту) -на суму 10 073,30 грн., по філії в м. Торез Донецької обл. (стор. 156-157 Акту) - на суму 3 778,00 грн., по філії в м. Селідове Донецької обл. (стор 135-137 Акту) -на суму 12 520,00 грн., по філії в м. Дружківка Донецької обл. (стор 187-188 Акту) -на суму 3 074,70 грн., по Куйбишевській філії в м. Донецьку (стор. 215-216 Акту) -на суму 5 511,97 грн., по Центрально-Міській філії м. Горлівка Донецької обл. (стор. 224-227 Акту) -на суму 7 597,00 грн., по Жовтневій філії в м. Маріуполі Донецької обл. (стор. 191-193) -на суму 5 984,66 грн., по філії в м. Красноармійську Донецької обл. (стор. 138-140 Акту) -на суму 3 008,14 грн., по філії в м. Макіївці Донецької обл. (стор. 151-152 Акту) -на суму 29 859,28 грн., по філії в м. Костянтинівка Донецької обл. (стор. 167-168) -на суму 444,00 грн., по Головному управлінню в Донецькій області (стор. 210-215 Акту) -на суму 6 021,00 грн., по філії в м. Волноваха Донецької обл. (стор. 207-208 Акту) -на суму 2 518,37 грн., по Стробешівській філії в м. Комсомольську Донецької обл. (стор. 156 Акту) -на суму 13 718,37 грн., по філії в м. Димитрові Донецької обл. (стор. 292-293 Акту) -на суму 666,00 грн., по Путилівській філії в м. Донецьку (стор. 290-291 Акту) -на суму 5 348,34 грн., по філії в м. Житомирі (стор. 140-143 Акту) -на суму 20 743,00 грн., по філії в м. Коростені Житомирської обл. (стор. 168-169 Акту) -на суму 3 620,00 грн., по Чопські філії закарпатської обл. (стор. 311-313 Акту) -на суму 10 380,81 грн., по філії в м. Мелітополі Запорізької обл. (стор. 242-247 Акту) -на суму 36 879,20 грн., по Івано-Франківській філії (стор. 201-205 Акту) -на суму 127 727,60 грн., по філії в м. Калуш Івано-Франківської обл. (стор. 285-287 Акту) -на суму 1 777,09 грн., по філії в м. Надвірна Івано-Франківської обл. (стор. 288-290 Акту) -на суму 13 168,00 грн., по філії в м. Бурштин Івано-Франківської обл. (стор. 182-184 Акту) -на суму 8 784,00 грн., по філії в м. Біла Церква Київської обл. (стор. 299-300 Акту) -на суму 6 375,00 грн., по Жовтневій філії в м. Києві (стор. 162-164 Акту) -на суму 9 171,00 грн., по Ленінградській філії в м. Києві (стор. 120-121 Акту) -на суму 1 576,62 грн., по Московській філії в м. Києві (стор.197-201 Акту) -на суму 12 926,36 грн., по Подільській філії у м. Києві (стор. 173-175 Акту) -на суму 9 057,00 грн., по Київській міській філії (стор. 273-274 Акту) -на суму 15 278,14 грн., по Ватутінській філії у м. Києві (стор. 293-294 Акту) - на суму 14 541,83 грн., по філії у м. Севастополі АР Крим (стор. 247-252 Акту) -на суму 3 624,21 грн., по філії у м. Свердловську луганської обл. (стор. 262-267 Акту) -на суму 13 710,73 грн., по філії у м. Моршині Львівської обл. (стор. 258-259) -на суму 7 348,03 грн., по філії у м. Бориславі Львівської обл. (стор. 279-280 Акту) - на суму 1 242,51 грн., по філії у м. Миколаєві Львівської обл. (стор. 277-278 Акту) -на суму 797,83 грн., по філії в м. Стрий Львівської обл. (стор.218-220 Акту) -на суму 3 294,15 грн., по філії у м. Львові (стор. 169-171 Акту) -на суму 46 184,99 грн.), по філії у м. Миколаєві (стор. 259-262 Акту) -на суму 17 747,68 грн., по філії в м. Іллічівську Одеської обл. (стор. 152-154) -на суму 4 384,78 грн., по філії у м. Одесі (стор. 295-297 Акту) -на суму 10 946,73 грн., по філії в м. Білгород-Дністровську Одеської обл. (стор. 171-172 Акту) -на суму 3 152,00 грн., по філії в м. Котовську Одеської області (стор. 144-145 Акту) -на суму 13 536,47 грн.,по філії у м. рівному (стор. стор. 177-182 Акту) -на суму 55 807,00 грн., по філії в м. Суми (стор. 160-162 Акту) -на суму 9 969,02 грн., по філії у м. Конотопі Сумської області (стор. 281-283 Акту)- на суму 18 222,84 грн., по філії у м. Тернополі (стор. 121-124 Акту) -на суму 32 301,21 грн., по філії у м. Чортків Тернопільської обл. (стор. 145-147 Акту) -на суму 222,01 грн., по Комсомольській філії Харківської обл. (стор. 195-196 Акту) -на суму 12 749,80 грн., по Комінтернівській філії у м. Харкові (стор. 184-185 Акту) -на суму 30 525,76 грн., по філії в м. Харкові (стор. 239-241 Акту) -на суму 152 274,24 грн., по філії в м. Хмельницькому (стор. 269-272 Акту) -на суму 115 846,00 грн., по філії в м. Кам'янець-Подільському (стор. 241-242 Акту) -на суму 6 846,15 грн., по філії в м. Шепетівка Хмельницької обл. (стор. 223-224 Акту) -на суму 10 432,00 грн., по філії в м. Черкаси (стор. 147-149 Акту) -на суму 150 350,97 грн., по філії у м. Чернівці (стор. 149-150 Акту) -на суму 43 595,00 грн., по відділенню у м. Бердичеві (стор. 287-288 Акту) -на суму 4 285,00 грн., по Старокиївському відділенню в м. Києві (стор. 231-236 Акту) -на суму 12 086,00 грн.

4) джерела безперебійного живлення неправомірно, на думку податкового органу, відображені позивачем у складі 3 групи основних фондів, замість 1 групи основних фондів, в зв'язку з чим податковим органом встановлено завищення амортизаційних відрахувань всього на суму 68 746,50 грн., а саме: по Центральному відділенню (стор. 108-118 Акту) -на суму 22 213,50 грн., по філії в м. Павлограді Дніпропетровської обл. (стор. 278-279 Акту) -на суму 4 071,33 грн., по філії в м. Харцизьку Донецької обл. (стор. 186-187 Акту) -на суму 687,42 грн., по філії в м. Житомирі (стор. 140-143 Акту) -на суму 5 110,00 грн., по філії в Коростені Житомирської обл. (стор. 168-169 Акту) -на суму 2 061,00 грн., по філії в м. Мелітополі Запорізької обл. (стор. 242-247 Акту) -на суму 16 813,64 грн., по філії в м. Біла Церква (стор. 299-300 Акту) -на суму 1 283,00 грн., по Московській філії в м. Києві (стор. 197-201 Акту) - на суму 2 025,10 грн., по філії в м. Іллічівську Одеської обл. (стор. 152-154 Акту) -на суму 2 986,98 грн., по філії в м. Одесі (стор. 295-297 Акту) -на суму 4 315,64 грн., по філії в м. Чортків Тернопільської обл. (стор. 145-147 Акту) -на суму 657,55 грн., по філії в м. Хмельницькому (стор. 269-272 Акту) -на суму 4 810,00 грн., по філії у м. Черкаси (стор. 147-149 Акту) -на суму 1 711,34 грн.

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, основні фонди підлягають розподілу за такими групами: група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів).

Відповідно до пункту 8.1.2 ст.8 Закону № 334/94-ВР амортизації підлягають витрати на придбання основних фондів для власного виробничого використання; самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб; проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів.

Пунктом 8.6.1 ст. 8 Закону визначені норми амортизації, встановлені у відсотках до балансової вартості кожної з груп основних фондів на початок звітного (податкового) періоду в розмірі (в розрахунку на податковий квартал): група 1 - 2 відсотки; група 2 - 10 відсотків; група 3 - 6 відсотків; група 4 -15 відсотків.

Контролюючий орган вважає, що «охоронна та пожежна сигналізація», «системи теле- (відео-) спостереження», «комутатори», «маршрутизатори»та «джерела безперебійного живлення»є передавальними пристроями, а тому відносяться до 1 групи основних фондів.

Відповідно до підпункту 1.43 статті 1 Закону № 334/94-ВР терміни, які не визначені у статті 1 використовуються у значеннях, визначених законами з питань оподаткування, а також положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку у випадках, визначених цим Законом, які не суперечать цьому Закону та іншим законам з питань оподаткування у частині визначення термінів.

Як вбачається з Акту перевірки, у висновках податкових органів про порушення робляться посилання на нормативні документи, які не мають відношення до податкового обліку та можуть застосовуватись виключно у випадках, коли норми таких нормативних неподаткових актів (наприклад, Державного класифікатора України ДК 013-97 «Класифікація основних фондів», затвердженого наказом Держстандарту України від 19.08.97 р. № 507) не суперечать нормам податкового законодавства, зокрема, Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, відповідно до пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР під терміном «основні фонди»слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Таким чином, Закон має власне визначення терміну «основні фонди»та встановлює власну класифікацію основних фондів з метою ведення податкового обліку та нарахування амортизаційних нарахувань.

Як зазначалось вище, згідно підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 цього Закону № 334/94-ВР до 1-ої групи основних фондів відносяться: будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; до 2-ої групи - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; до 3-ої групи - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; а 4-ту групу основних фондів становлять - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів).

Дана класифікація є повною та не має жодних посилань на додаткові класифікатори основних фондів для фінансового обліку (в тому числі і на Державний класифікатор), тому для цілей оподаткування повинна застосовуватись класифікація, наведена в спеціальному податковому законодавстві.

Крім того, податковий орган у висновках для визначення основних фондів у податковому обліку використовують норми фінансового обліку, які не відповідають податковому законодавству. Як зазначено в підпункті 8.2.1 ст. 8 Закону, податковим законодавством основний фонд визначається саме як матеріальна цінність, а не їх сукупність. Жодних посилань на інші нормативні документи, зокрема на стандарти бухгалтерського обліку Закон не містить.

Слід зазначити, що принципи фінансового обліку, визначені Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 р. № 92 відрізняються від принципів податкового обліку та передбачають, що під основним засобом може розумітись як окрема матеріальна цінність, так і комплекс конструктивно з'єднаних предметів, що мають для їх обслуговування загальні пристосування, приладдя, керування та єдиний фундамент, унаслідок чого кожен предмет може виконувати свої функції, а комплекс - певну роботу тільки в складі комплексу. Але, у будь-якому разі, нормами пункту 4 даного Положення передбачається, що матеріальні цінності з різним строком корисного використання розглядаються як окремі основні засоби.

Таким чином, застосування податковими органами визначень та правил фінансового обліку по обліку основних фондів, у випадку, коли спеціальним податковим законодавством з питань оподаткування встановлені інші визначення та правила, є неправомірним.

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, вказані в акті перевірки прилади, зокрема, охоронна та пожежна сигналізація - це прилади охоронної та пожежної автоматики, призначені для подачі сигналу (реагування на розбиття скла в приміщенні, відкриття вікон, наявність ознак диму в повітрі) від приймально-контрольних приладів охоронної і пожежної сигналізації на пульти централізованого спостереження Державної служби охорони та Державної пожежної охорони. Такі прилади не пов'язані з конкретною будівлею чи спорудою та не є її структурним компонентом. Доводи податкового органу про те, що вказане обладнання відноситься до передавальних пристроїв, а тому має відноситись до 1 групи основних фондів є помилковими, оскільки у наведеному абзаці 2 підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 цього Закону йдеться про передавальні пристрої саме будівель та споруд.

Система теле-(відео) спостереження є складовою частиною системи безпеки Банку, яка призначена для візуального контролю і документування обстановки по периметру об'єкта та у його внутрішніх приміщеннях засобами телевізійної техніки, які дозволяють забезпечувати безперервний оперативний контроль за приміщеннями й територією, виявляти вторгнення, здійснювати відеозапис тривожних подій, а при необхідності - тотальний запис будь-якої відеоінформації. Така система відео спостереження складається з: системи кольорового телебачення (внутрішніх та зовнішніх відеокамер пересувного кольорового телебачення); апаратури керування й комутації відеосигналів; пристрою обробки й перетворення відео зображення; апаратури відеозапису й відтворення.

Передбачені в пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР об'єкти, що відносяться до 1 групи основних фондів -є об'єктами нерухомого майна. Відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1442, передавальні пристрої -це земельні поліпшення, створені для виконання спеціальних функцій з передачі енергії, речовини, сигналу, інформації тощо будь-якого походження та виду на відстань (лінії електропередачі, трубопроводи, водопроводи, теплові та газові мережі, лінії зв'язку тощо).

Технічно охоронно-пожежна сигналізація встановлюється при необхідності на об'єкт першої групи, економічно понесені витрати у зв'язку з її придбанням не пов'язані з витратами на придбання об'єктів першої групи, так як різняться в часі придбання та в первинно визначеній економічній вигоді (різна норма амортизації), тобто витрати на придбання систем охоронно-пожежної сигналізації понесені окремо від витрат на придбання об'єктів першої групи.

Доводи податкового органу щодо збільшення вартості будівлі на вартість встановленої амортизації, не заслуговують на увагу, так як вартість одного основного фонду не збільшує вартість іншого вже існуючого основного фонду відповідно до правил статті 8 Закону.

Згідно з нормами статті 8 Закону, вартість основного фонду може збільшуватись виключно на вартість його поліпшення або на суму індексації. Проте, придбання банком сигналізації та послуг з її встановлення ніяким чином не поліпшують будівлю. Сигналізація (пожежна, тривожна), встановлена в будівлі банку, має цінність лише сама по собі, якщо вона обслуговується відповідними органами реагування (пожежна служба, служба охорони), але вона не несе ніякої цінності для самої будівлі, ніяким чином не покращує властивості будівлі.

Окрім того, такі доводи податкового органу суперечать вимогам фінансового обліку, зокрема, стандарту 7 по обліку основних фондів, згідно з яким, об'єкти які мають різний термін експлуатації обліковуються окремо (як окремі основні засоби під різними номерами). Вартість охоронної та пожежної сигналізації не впливає на вартість об'єкта 1 групи (приміщення, в якому встановлюється охоронна та пожежна сигналізація), оскільки будівля - це окремий інвентарний об'єкт 1 групи. Платник податку може встановлювати охоронну та пожежну сигналізацію на об'єкти 1 групи, знімати її, переобладнувати іншою сигналізацією, так як ці об'єкти мають невеликий строк служби, що обумовленим моральним зносом.

Відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 20 грудня 2005 року № 480, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 січня 2006 р. за № 40/11914, банки самостійно здійснюють класифікацію основних засобів на підставі груп, визначених законодавством України.

Як зазначено у листі Національного банку України від 31.10.2005р. за № 2-112/1640-10711, оскільки охоронно-пожежна сигналізація є необхідною для забезпечення банківської діяльності та має специфічне функціональне призначення, враховуючи її відмінні строки корисного використання комплекси охоронної та пожежної сигналізації не відносяться до групи 1 «Будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої»Класифікатора і мають обліковуватись окремо.

Отже, відповідно до 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 Закону № 334/94-ВР витрати на придбання такого обладнання позивач правомірно відобразив у податковому обліку як створення основних фондів 3 групи основних засобів, оскільки вказані основні фонди не підпадають під основні фонди, зазначені у 1, 2 та 4 групах.

Висновки суду стосовно віднесення системи охорони пожежної сигналізації, системи відеонагляду та системи охорони тривожної сигналізації до 3 групи відповідають також правовій позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 19.07.2006 р. по справі К/С № К-441/06, номер у ЄДРСР 247973.

У вказаній ухвалі суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив про необґрунтованість доводів податкової інспекції стосовно необхідності віднесення спірних основних фондів до 1 групи, як структурних компонентів та передавальних пристроїв будівлі, оскільки відсутні правові підстави вважати, що системи охорони пожежної сигналізації, системи відеонагляду та системи охорони тривожної сигналізації є структурним компонентом або передавальним пристроєм будівлі.

Враховуючи зазначене, суд вважає неправомірним невизнання податковими органами амортизації по пожежній, охоронній сигналізації, а також по системі теле (-відео) спостереження на загальну суму 10 007,56 грн. та донарахування Банку податку на прибуток в розмірі 618,75 грн. із застосуванням штрафних санкцій в сумі 309,38 грн. згідно з податковими повідомленнями-рішеннями № /1 від 15.10.2010р., № /3 від 20.12.2010р., а також висновок про зменшення позивачу від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2009 рік у розмірі 7 532,54 грн.

За аналогічних підстав, суд вважає неправомірними вищевказані податкові повідомлення-рішення в частині донарахування Банку податку на прибуток підприємств в сумі 202 907,99 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 101 454,00 грн., що мало місце також у зв'язку з перекласифікацією податковим органом маршрутизаторів та комутаторів, які банк обліковує у 4 групі основних фондів; а також в частині донарахування Банку податку на прибуток у розмірі 6 546,80 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 3 273,40 грн. у зв'язку з пере класифікацією джерел безперебійного живлення, які Банк обліковує у 3 групі основних фондів.

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, вказані в акті перевірки прилади (комутатори та маршрутизатори) є програмно-апаратним комплексом, який використовуються для автоматичної обробки інформації , є частиною інформаційної системи банку і працюють як комп'ютери під управлінням операційної системи. Маршрутизатор -це самостійний пристрій, що забезпечує з'єднання мереж, який обробляє сигнал та здійснює вибір одного з декількох шляхів передачі інформації, тобто це обладнання, що здійснює оброблення інформації та перерозподіляє її. Маршрутизатор є окремою матеріальною цінністю, яка розглядається в податковому обліку, згідно з підпунктом 8.2.1 Закону № 334/94-ВР, як окремий об'єкт основних фондів. Маршрутизатори за своїм призначенням можуть підключатись до будь-якого обладнання банку та встановлюються до комп'ютерного обладнання, в процессінгових центрах (обладнання, що забезпечує роботу зовнішнього з'єднання різних комп'ютерів та доступу до загальних дисків, доступних для роботи з різних комп'ютерів, тощо), в телекомунікаційному обладнанні.

Джерела безперебійного живлення -це також частина інформаційної системи банку, яка забезпечує не тільки енергозабезпечення комп'ютерних пристроїв у разі відключення їх від електропостачання, а й для моніторингу часу коректного запуску програм, які дозволяють виключити комп'ютерне обладнання.

Тобто джерела безперебійного живлення, комутатори та маршрутизатори придбані позивачем з метою забезпечення нормального та якісного функціонування власної комп'ютерної мережі.

Як зазначалось вище, згідно з пп. 8.2.2 п.8.2. ст.8 Закону № 334/94-ВР до 4 групи основних фондів слід відносити електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації , інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові ), мікрофони і рації, вартість яких перевищує ліміт по вартості, встановлений для малоцінних товарів ( предметів ).

Отже, суд вважає, що позивач правомірно обліковує у податковому обліку комутатори, маршрутизатори як створення основних фондів 4 групи основних засобів, а джерела безперебійного живлення - як 3-ої.

Доводи податкового органу про те, що вказане обладнання відноситься до передавальних пристроїв, а тому має відноситись до 1 групи основних фондів є помилковими, оскільки у наведеному абзаці 2 підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 цього Закону йдеться про передавальні пристрої саме будівель та споруд. Виходячи з функціонального призначення вказане обладнання не є будівлями, спорудами, їх структурними компонентами та передавальними пристроями, а тому не можуть бути об'єктами 1 групи.

Поняття терміну «передавальні пристрої» закріплене у Національному стандарті № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. № 1442, відповідно до п. 2 якого передавальні пристрої - це земельні поліпшення, створені для виконання спеціальних функцій з передачі енергії, речовини, сигналу, інформації тощо будь-якого походження та виду на відстань (лінії електропередачі, трубопроводи, водопроводи, теплові та газові мережі, лінії зв'язку тощо).

Вказане обладнання (комутатори, маршрутизатори, джерела безперебійного живлення) не являє собою земельні поліпшення, воно є мобільним, віддільним як від землі, так і від будівлі та не може розглядатися як передавальні пристрої в розумінні наведеної норми.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (ч. 2 ст.181 ЦК України). Згідно ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Крім того, ст. 187 цього Кодексу передбачено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

Враховуючи те, що комутатори, маршрутизатори, джерела безперебійного живлення є самостійними елементами, які за своїми характеристиками не є прив'язаними до будівель, переміщуються без шкоди для них та інших елементів комп'ютерної системи, при збереженні функціональних характеристик, а тому, на думку суду, не можуть бути віднесені до основних фондів 1 групи в розумінні підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

З приводу посилання відповідача на Закон України «Про телекомунікації», відповідно до якого телекомунікаційна мережа визначена як комплекс технічних засобів телекомунікацій і споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням, суд зазначає наступне.

Як вбачається з преамбули Закону України «Про телекомунікації»вiд 18.11.2003 № 1280-IV, цей Закон встановлює правову основу діяльності у сфері телекомунікацій та визначає права, обов'язки та засади відповідальності фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у даній діяльності або користуються телекомунікаційними послугами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телекомунікації»кінцеве обладнання - обладнання, призначене для з'єднання з пунктом закінчення телекомунікаційної мережі з метою забезпечення доступу до телекомунікаційних послуг. В свою чергу, телекомунікаційна послуга (послуга) - продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій.

Згідно з викладеними нормами, телекомунікаційною мережею є комплекс, якій поєднує обладнання (кінцеве), за допомогою якого надаються послуги провайдером або оператором послуг.

В той же час, в судовому засідання було встановлено, що позивач не надає телекомунікаційних послуг, а отже є неправомірним визначення його обладнання, як передавальних пристроїв, з посиланням на норми Закону України «Про телекомунікації».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про неправомірність визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток 209 454,79 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 104 727,40 грн. згідно з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, а також про неправомірність висновку відповідача про зменшення позивачу від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2009 рік у розмірі 651 991,98 грн.

4) З приводу висновку відповідача про завищення Банком суми амортизаційних відрахувань внаслідок віднесення витрат на придбання і монтаж екранованої кабіни до 3-ої групи основних фондів замість 1-ої групи.

Як вбачається з матеріалів перевірки, за результатами перевірки філії Банку «Відділення ПАТ Промінвестбанку в м. Ясинувата Донецької області»податковими органами зроблено висновок про завищення позивачем скоригованих валових витрат за період з 1 кварталу 2008 року по 3 квартал 2009 року в розмірі 32 380,00 грн. в порушення підпункту 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР віднесена до 3-ої групи основних фондів та амортизується за нормою 6%, замість 1-ої групи основних фондів з нормою амортизації 1,25%, виготовлений ТОВ «Агентство захисту Інформації Плюс»об'єкт «екранована кабіна»загальною вартістю 98 711,00 грн. (стор. 252 -256 Акту перевірки).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору № 111 тзі від 04.10.2007 р. виконавець (ТОВ «Агентство захисту Інформації Плюс») зобов'язувався виконати роботи з виготовлення, монтажу та атестації екранованої кабіни в приміщенні філії.

Згідно кошторису витрат на виготовлення, монтаж та атестацію екранованої кабіни та акту № ОУ-0000113 здачі приймання робіт (надання послуг) від 13.12.2007 р. до складу екранованої кабіни входять 3 екрануючі модулі, двері екрановані, стеля, ущільнювачі, крепіжні та витратна матеріали тощо.

Згідно паспорту-формуляру екранованої кабіни ЕК-Р 20/220/8,8 екранована кабіна призначена для захисту інформації, яка обробляється електронними засобами, встановленими всередині кабіни, від витоку каналами побічних електромагнітних випромінювань та наводів, а також її втрат внаслідок впливу зовнішніх ефект електромагнітних полів.

На думку податкового органу, екранована кабіна підпадає під визначення приміщення -частина внутрішнього об'єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу, наведеного у Національному стандарті № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого Постановою КМУ № 1442 від 28.10.2004 р., тому відповідно до абз. 1 пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР вартість виготовленої кабіни повинна бути віднесена до балансової вартості 1-ої групи основних фондів.

Як зазначалось вище, згідно підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 цього Закону № 334/94-ВР до 1-ої групи основних фондів відносяться: будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі.

З огляду на вказане визначення суд приходить до висновку, що до 1 групи основних фондів відносяться, зокрема, будівлі, споруди та їх структурні компоненти, які нероздільно пов'язані з такими будівлями і спорудами.

Екранована кабіна філії Банку «Відділення ПАТ Промінвестбанку в м. Ясинувата Донецької області»виготовлена на прийнята відповідно до Правил з технічного захисту інформації для приміщень банків, у яких обробляються електронні банківські документи, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2007р. № 243 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17 серпня 2007 р. за № 955/14222 (далі - Правила).

Згідно вказаних Правил (п. 4.1) технічний захист інформації в серверних приміщеннях і приміщеннях електронних архівів здійснюється за допомогою екранування приміщення або використання екранованих шаф, екранованих сейфів (клас опору до злому не нижче II), екранованих кабін з метою запобігання витоку інформації через побічні випромінювання і наводи, а також від порушення її цілісності внаслідок впливу зовнішніх електромагнітних полів (або зменшення такого впливу).

Як вбачається з аналізу зазначених Правил, екранування приміщень є елементом технічного захисту інформації банків, яке здійснюється або шляхом екранування існуючих приміщень банку за допомогою металевих листів, або шляхом виготовлення екранованих шаф, екранованих сейфів, екранованих кабін тощо, які виготовляються з металевих листів.

Як вбачається з технічного паспорту на екрановану кабіну ЕК-Р 20/220/8,8, встановленої у філії Банку, вона складається з стінних модулів, модулів перекриття та екранованих дверей, які виготовлені з листів товщиною 1,5 мм. Модулі екрану з'єднуються між собою болтовими з'єднаннями із застосуванням струмопровідних ущільнювачів.

Таким чином, екранована кабіна за своїми характеристиками є мобільною, може бути переустановлена з одного приміщення в інше без втрати її технічних характеристик, не прив'язана до будівлі, в якій вона встановлена, а тому, на думку суду, не може бути віднесені до основних фондів 1 групи в розумінні підпункту 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 8.4.1 п.8.4 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»передбачено, що у разі здійснення витрат на придбання основних фондів балансова вартість відповідної групи збільшується на суму вартості їх придбання, з урахуванням транспортних і страхових платежів, а також інших витрат, понесених у зв'язку з таким придбанням, без урахування сплаченого податку на додану вартість, у разі коли платник податку на прибуток підприємств зареєстрований платником податку на додану вартість.

Під час проведення перевірки не було встановлено факт збільшення позивачем вартості основних фондів 1 групи внаслідок придбання та встановлення екранованої кабіни.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що екранована кабіна не відповідає ознакам основних фондів 1 групи, оскільки не є будівлею, спорудою, чи їх структурним компонентом чи передавальним пристроєм, тому висновок відповідача про порушення ПАТ «Промінвестбанк»підпункту 8.1.1 пункту 8.1, підпункту 8.2.2 пункту 8.2, підпункту 8.3.2 пункту 8.3, підпункту 8.6.1 пункту 8.6 статті 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та завищення суми амортизаційних відрахувань є необґрунтованим, а визначення суми податкового зобов'язання у розмірі 4 477,00 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 2 238,50 грн., рівно як і висновок відповідача про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 2009 рік у розмірі 14 472,00 грн. за даним епізодом порушення є протиправними.

5) Стосовно висновку відповідача про завищення амортизаційних відрахувань внаслідок амортизації у складі вартості автомобілів податку на додану вартість, сплаченого банком у ціні придбання автомобілів, на суму 1 679 983,80 грн.

Як вбачається з Акту перевірки (сторінки акту перевірки: 108-118, 124-126, 127-134, 138-140, 140-143, 145-147, 147-149, 152-154, 154-156, 157-160,172-173, 160-162, 164-167, 168-169, 169-171, 173-175, 175-177, 177-182, 182-184, 186-187, 188-190, 191-193, 194-195, 196-197, 197- 201, 205-207, 207-208, 208-210, 210-215, 216-217, 217-218, 218-220, 220-223, 224-227, 277-278, 231-236, 236-237, 237-239, 239-241, 242-247, 247-252, 256-258, 259-262, 262-267, 267-268, 268-269, 269-272, 272-273, 274-275, 275-276, 280-281, 283-285, 285-287, 294-295, 295-297, 297-298, 298-299, 299-300, 300-308, 308-311, 313-314), податковим органам зроблено висновок про завищення амортизаційних відрахувань за перевіряємий період на загальну суму 1 709 923,00 грн. по придбаних легкових автомобілях внаслідок включення до їх вартості сум податку на додану вартість, який на підставі пункту 5.3.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»був включений Банком до вартості автомобілів з подальшою амортизацією у податковому обліку, а податковими органами виключений з балансової вартості автомобілів та віднесений за рахунок прибутку Банку, в тому числі: по Головному офісу на суму 908 304,55 грн. та по 64 філіях Банку -на загальну суму 801 618,50 грн.;

Відповідно до пункту 8.4.1 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»у разі здійснення витрат на придбання основних фондів балансова вартість відповідної групи збільшується на суму вартості їх придбання, з урахуванням транспортних і страхових платежів, а також інших витрат, понесених у зв'язку з таким придбанням, без урахування сплаченого податку на додану вартість, у разі коли платник податку на прибуток підприємств зареєстрований платником податку на додану вартість. Але даний пункт не містить окремої норми обліку ПДВ в ціні придбання основних фондів для платників податку на додану вартість, які здійснюють як оподатковані ПДВ операції, так і неоподатковані. Така норма виписана в підпункті 5.3.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 цього Закону встановлено, що у разі якщо платник податку на прибуток, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно здійснює операції з продажу товарів (робіт, послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування, або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів (робіт, послуг), які відносяться до складу валових витрат, та основних фондів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до валових витрат або балансова вартість відповідної групи основних фондів збільшується на суму, що не включена до складу податкового кредиту такого платника податку згідно із Законом України «Про податок на додану вартість».

Тобто, зазначена норма надає право платнику податку самостійно визначати включати сплачений ПДВ або до валових витрат або до вартості основних фондів і передбачає для платників податку на прибуток включення «вхідного»ПДВ по придбаних активах до складу валових витрат або до балансової вартості основних фондів з метою амортизації, в залежності від того, як обліковуються придбані активи: у складі валових витрат або у складі балансової вартості основних фондів, що амортизуються.

Закон визначає порядок обліку ПДВ платниками податку на додану вартість в залежності від наявності в господарській діяльності операцій, що підлягають оподаткуванню ПДВ та операцій, що звільнені від оподаткування ПДВ, або не є об'єктом оподаткування таким податком.

Тому, для Банку дані норми Закону повинні застосовуватись з врахуванням наявності одночасного здійснення операцій з продажу товарів (робіт, послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнених від оподаткування, або які не є об'єктом оподаткування таким податком.

В даному випадку, позивач, як платник ПДВ, придбаває автомобілі для їх використання в банківській діяльності, операції по якій не оподатковуються ПДВ, і, відповідно до законодавства, не відображає суму ПДВ по придбаних автомобілях у складі податкового кредиту, отже позивач законно включає такі суми ПДВ, сплачені в ціні придбання автомобілів до складу балансової вартості 2 групи основних фондів на підставі пп. 5.3.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

У свою чергу, абзац 2 п.п.7.4.2. п.7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що не включається до складу податкового кредиту та відноситься до складу валових витрат сума податку, сплачена платником податку при придбанні легкового автомобіля (крім таксомоторів), що включається до складу основних фондів.

Відтак, підпунктом 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що не включаються до складу валових витрат витрати на сплату податку на додану вартість, включеного до ціни товарів (робіт, послуг), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання.

Таким чином, Закон України «Про податок на додану вартість»та Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств»припускають неоднозначне, множинне трактування порядку віднесення ПДВ, сплаченого при придбанні легкового автомобіля, що включається до складу основних фондів та використовується у неоподатковуваних операціях та можливості віднесення сплачених сум податку на додану вартість за цими операціями як до валових витрат, так і на збільшення балансової вартості на відповідну суму ПДВ, тобто виникає конфлікт інтересів.

Підпунктом 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Про необхідність дотримання вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли національне законодавство припускає неоднозначне трактування, вказано також у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», на що звернув увагу судів Вищий адміністративний суд України у листі від 15.04.2011 року № 523/11/13-11.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права, відтак вказане вище рішення Європейського суду з прав людини враховується судом при вирішенні даної справи.

За наведених обстави та правових норм, у суду відсутні підстави для висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства при віднесенні сум ПДВ, фактично сплачених при придбанні легкових автомобілів, які відносяться до основних фондів та підлягають амортизації, на збільшення балансової вартості 2 групи основних фондів на відповідні суми ПДВ, оскільки такі дії позивача відповідають вимогам абзацу 3 п.п.5.3.3.п.5.3. ст.5 Закону № 334/94-ВР, та з урахуванням неоднозначного та множинного трактування прав та обов'язків платників податків, у суду є достатні правові підстави для прийняття рішення щодо спірних правовідносин на користь позивача.

За наведених обставин, визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 233 323,87 грн. -із застосуванням штрафних санкцій в сумі 116 661,94 грн. згідно з податковим повідомленням -рішенням від 15.10.2010 р. № /1 та від 20.12.2010 р. № /3 суд вважає неправомірним.

Таким чином, оспорювані податкові повідомлення -рішення від 15.10.2010 р. № /1 та від 20.12.2010 р. № /3 в частині донарахування податку на прибуток на загальну суму 686 009,88 грн., з яких 457 339,91 грн. основного платежу та 228 669,97 грн. штрафних (фінансових) санкцій суд вважає неправомірним, а отже, таким, що підлягає скасуванню.

При цьому суд зазначає, що позивачем було заявлено вимоги щодо скасування зазначених податкових повідомлень-рішень в меншому обсязі (в частині донарахування податкових зобов'язань в сумі 685 855,64 грн., з яких 457 194,08 грн. основного платежу та 228 661,56 грн.), однак під час судового розгляду справи було встановлено, що нарахування податкових зобов'язань та штрафних (фінансових) санкцій за вищевказаними епізодами було здійснено відповідачем у більшому розмірі, ніж вказано позивачем, що підтверджується поепізодним розрахунком податкових зобов'язань та штрафних санкцій, наданих на вимогу суду відповідачем (службова записка СДПІ по роботі з ВПП від 27.04.2011 року № 43-138).

В судовому засіданні представники позивача погодились з правильністю наданого відповідачем розрахунку податкових зобов'язань та штрафних санкцій, пояснивши відмінності різними методологічними підходами до проведення поепізодного розрахунку.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України вийти за межі позовних вимог та скасувати оскаржувані податкові повідомлення рішення згідно встановлених судом обставин, а саме - в частині донарахування податку на прибуток у розмірі 686 009,88 грн., з яких 457 339,91 грн. основного платежу та 228 669,97 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Як наслідок невірного застосування до спірних правовідносин вимог законодавства про оподаткування став також висновок відповідача, викладений в акті перевірки № 217/43-10/00039002 від 23.04.2010 року, про те, що за 2009 рік позивач завищив від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 1 461 059,31 грн.

Проте, враховуючи те, що судом на момент розгляду даної справи не було встановлено факту порушення прав позивача внаслідок зазначеного висновку відповідача, провадження у справі в даній частині було закрито ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2011 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, СПДІ не доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ «Промінвестбанк»підлягає задоволенню.

На розподілі судових витрат на користь позивача, останній не наполягав.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків від 15 жовтня 2010 року № /1, від 20 грудня 2010 року № /3 в частині донарахування податку на прибуток на загальну суму 686 009,88 гривень, з яких 457 339,91 гривень основного платежу та 228 669,97 гривень штрафних (фінансових) санкцій.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Патратій О.В.

Повний текст постанови складено та підписано: 17 травня 2011 року.