Справа № 807/1171/16
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2016-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 рокум. Ужгород№ 807/1171/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивач: ОСОБА_1, адвокат Гриньо Д.Д.

відповідача: Ердик Н.М. (довіреність від 20.04.2016 року № 05-274вих16), ОСОБА_4 (довіреність від 20.04.2016 року № 05-275 вих.16)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про скасування наказу, зобов'язання поновити на посаді, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та здійснити перерахунок та виплату заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 25 листопада 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова складена в повному обсязі 30 листопада 2016 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Закарпатської області (далі - відповідач) , яким просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 524к прокуратури Закарпатської області від 11.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління у кримінальному провадженні та з органів прокуратури Закарпатської області 12 серпня 2016 року з підстав неможливості подальшого перебування на вказаній посаді у зв'язку з фактичним виходом на роботу основного працівника (п.8 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України);

- зобов'язати прокуратуру Закарпатської області поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, де до дня звільнення ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Закарпатської області на постійній основі або на рівнозначній посаді в органах прокуратури Закарпатської області з 12.08.2016 року;

- зобов'язати прокуратуру Закарпатської області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 серпня 2016 року по день прийняття судом рішення, у розмірі відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов'язати прокуратуру Закарпатської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 12 серпня 2016 року відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом № 524 к прокуратури Закарпатської області від 11.08.2016 р. позивач був звільнений з посади прокурора та з органів прокуратури Закарпатської області з підстав неможливості подальшого перебування на вказаній посаді у зв'язку з фактичним виходом на роботу основного працівника. Звільнення з органів прокуратури Закарпатської області є протиправним, оскільки до призначення позивача на тимчасово вакантну посаду він був призначений на постійній основі на посаду прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, з якої його ніхто не звільняв, в тому числі і по переводу на тимчасово вакантну посаду, з якої він був звільнений. При звільненні позивача, прокуратурою Закарпатської області не було виконано свого обов'язку та не враховано право позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду. Крім того, відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату в повному обсязі за період з 15.07.2015 р. по 12.08.2016 р. - дату фактичного звільнення. Таким чином, дії відповідача щодо звільнення позивача з посади є незаконними і не ґрунтуються на вимогах закону.

В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позовної заяви, просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач надав суду письмові заперечення на адміністративний позов (лист Прокуратури Закарпатської області № 05-1489-16 від 22.09.2016 р., а.с. 28-36), згідно яких позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що наказом прокурора області № 947к від 16.10.2015 р. позивача було призначено на тимчасову вакантну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника, звільнивши його з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури області. Відтак, за погодженням сторін був укладений по своїй суті та змісту строковий трудовий договір. З наказом прокурора області № 947к від 16.10.2015 р. позивач ознайомився 16.10.2015 р., тобто умови строкового трудового договору, припинення якого пов'язувалось із днем фактичного виходу на роботу основного працівника йому були відомі. У зв'язку з виходом основного працівника трудові відносини з позивачем підлягали припиненню. Таким чином, звільнення позивача пов'язане виключно з обставинами та умовами, які були передбачені трудовим договором.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, з підстав, вказаних у письмових запереченнях проти позову, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 5 червня 2016 року позивач прийнятий на роботу в органи прокуратури Закарпатської області на посаду прокурора прокуратури міста Ужгорода.

З 19 жовтня 2015 року позивача, який працював на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, на підставі поданої ним 15.10.2015 року (а.с. 37) наказом прокурора області № 947 від 16.10.2015 року було призначено на тимчасово вільну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, на умовах строкового трудового договору до дня фактичного виходу на роботу основного працівника, звільнивши його з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області (а.с 38). Із вказаним наказом позивач ознайомлений 16.10.2015 року,що підтверджується його підписом.

Згідно наказу Генерального прокурора України від 29.12.2015 року № 125 ш відділ нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, державної митної служби та Державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області був перейменований на відділ нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області.

На підставі цього, прокурором області видано наказ від 14.01.2016 р. № 23к, згідно якого ОСОБА_1 вважається таким, що обіймає тимчасово вакантну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, до дня фактичного виходу на роботу основного працівника (а.с. 39). Із вказаним наказом позивач ознайомлений 14.01.2016 р.

11 серпня 2016 року основним працівником - ОСОБА_5 на ім'я прокурора області подано заяву з проханням допустити його до виконання своїх службових обов'язків з 15.08.2016 року до закінчення відпустки для догляду за дитиною (а.с. 41).

На підставі вказаної заяви прокурором області видано наказ № 522к від 11.08.2016 р., відповідно до якого перервано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку прокурору відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні ОСОБА_6, та він вважається таким, що приступив до виконання свої службових обов'язків 15.08.2016 року (а.с. 42).

Наказом прокурора області від 11 серпня 2016 року № 524 к звільнено ОСОБА_1 з тимчасово вакантної посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області, на яку його призначено на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, та з органів прокуратури Закарпатської області 12 серпня 2016 року з підстав неможливості подальшого перебування на вказаній посаді у зв'язку з фактичним виходом на роботу основного працівника (п. 8 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Особливістю строкового трудового договору є визначення сторонами моменту його припинення ще під час прийняття особи на роботу (посаду), коли у відповідному наказі зазначається, на який строк укладається договір.

Як вже встановлено судом, за погодженням сторін - працівника та керівника органу прокуратури, наказом за № 947к від 16.10.2015 р. був укладений по своїй суті та змісту строковий трудовий договір. Вказаний трудовий договір з позивачем укладався на час відпустки для огляду за дитиною ОСОБА_5 до дня фактичного виходу на роботу основного працівника, про що прямо зазначено в наказі № 947к від 16.10.2015 року.

Підстави припинення трудового договору визначені, зокрема, КЗпП України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Для оформлення звільнення законодавство не вимагає від працівника подання заяви, оскільки про строковий характер трудових відносин та момент припинення він знав ще під час прийняття на роботу. Роботодавець, у свою чергу, не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про звільнення. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого сторони трудових відносин мають право припинити їх.

Суд зазначає, що умови строкового договору, припинення якого пов'язувалось із днем фактичного виходу на роботу основного працівника позивачеві були відомі, оскільки з наказом про призначення на посаду позивач ознайомився 16.10.2015 р.

Крім того, свою волю на укладення строкового трудового договору позивач виявив, коли подавав заяву на призначення на вказану тимчасово вільну посаду. Відтак, у цей же час він виразив і свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який його було укладено.

Щодо посилань позивача на порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема, що відповідачем при звільненні не враховано переважного права позивача на залишення на роботі та не запропоновано йому іншої вакантної посади, яку він би міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, позивача звільнено з роботи у зв'язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною основного працівника, тобто у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Звільнення із зазначених підстав жодним чином не пов'язане зі змінами в організації виробництва і праці та за процедурою є відмінним від звільненням з підстав змін в організації виробництва і праці.

Вирішення питань про переважне право залишення на роботі та вимоги щодо пропозиції іншої роботи є обов'язковими у разі вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що прямо передбачено ст. 42 КЗпП України.

Звільнення ж позивача здійснено з підстав неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді у зв'язку з фактичним виходом на роботу основного працівника, тобто підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин власник або уповноважений ним орган не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення та не зобов'язаний пропонувати при звільненні йому інші посади.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з дня виходу основного працівника - ОСОБА_5, з огляду на норми Закону України "Про прокуратуру", вимоги трудового законодавства та умови трудового договору, трудові відносини з позивачем підлягали припиненню.

Щодо відсутності у наказі посилання на ст. 59 Закону України "Про прокуратуру", яка регламентує порядок звільнення прокурора з підстав неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді, суд зазначає наступне.

Підстави звільнення прокурора з посади визначені пунктами 1-9 частини 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Однією з таких підстав є звільнення у зв'язку неможливістю подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру").

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про прокуратуру" прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо:1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно з пп. 4 пункту 5 1 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення", а саме: статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону (регулюють порядок призначення на посаду прокурора та звільнення з посади, здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурора за умови функціонування Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, діяльність органів прокурорського самоврядування та набирають чинності з 15 квітня 2017 року), прокурори призначаються на посади і звільняються на посади і звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Таким чином, ст. 59 Закону України "Про прокуратуру", передбачає порядок, а не підставу звільнення прокурора у зв'язку з неможливістю подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, яка на даний час ще не утворена, відповідно, норми щодо статусу якої не набрали чинності, а порядок діяльності не врегульовано.

За викладених вище обставин та відповідних доказів, суд вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваного наказу № 524к від 11.08.2016 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги щодо скасування наказу відповідача про звільнення позивача - не підлягає задоволенню і похідна від цієї вимоги вимога про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, суд зазначає, що вказана вимога не випливає з оскаржуваного ним наказу про звільнення, оскільки на момент звільнення з органів прокуратури Закарпатської області позивач обіймав тимчасову вакантну посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області. З посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області позивач був звільнений наказом № 947 к від 16.10.2015 року.

Щодо позовної вимоги про перерахунок та виплату позивачу заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 12 серпня 2016 року відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697- VI (далі - Закон 1697) з врахуванням вже здійснених виплат за цей період суд зазначає наступне.

Питання оплати праці прокурорів врегульовано ст. 81 Закону 1697, відповідно до якої фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону 1697 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадовий оклад керівника місцевої прокуратури встановлено у розмірі 1,5 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (п. 11 ч.5 ст. 81 Закону 1697).

Абзацом 2 підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону 1697 (в редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 76-VIII) Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених ч. 3 цієї статті та ч. 1 ст. 10 цього Закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктом 9 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", що діяв на час спірних відносин, установлено, що норми і положення, зокрема ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановою Уряду від 30.09.2015 р. № 763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" (набрала чинності з дня її опублікування - 15.12.2015 та застосовується з 01.12.2015 р.) визначено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі прокуратури, за рахунок виплат, пов'язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищується на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників прокуратури була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505, із змінами, внесеними постановою Уряду від 30.09.2015 р. № 763. отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом 2 підпункту 1 пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697 обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456 - VI будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч.2 ст. 23 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

У силу положень ст. 89 Закону № 1697 фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до ст. 90 Закону № 1697 фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Позивач не перебував у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України і отримував заробітну плату в прокуратурі Закарпатської області, яка є окремою юридичною особою і самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями.

Враховуючи норми законів України про державний бюджет, якими встановлено правове регулювання питання оплати праці прокурорів, що здійснюється у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, зокрема, не внесення Урядом змін до постанови від 31.05.2012 року № 505 щодо умов оплати праці працівників прокуратури, відсутності у Законі України "Про державний бюджет на 2015 рік" видатків на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697, прокуратура Закарпатської області, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мала правових підстав для перерахування та виплати заробітної плати працівників місцевих прокуратур поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за спірний період, а тому позовна вимога про перерахунок та виплату заробітної плати за період з 15.07.2015 р. по 12.08.2016 р. відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період не підлягає задоволенню.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Прокуратурою Закарпатської області доведено правомірність звільнення з посади позивача, тобто відсутність підстав для скасування наказу про його звільнення, та відсутність підстав для поновлення позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, доведено відсутність підстав для виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу та для перерахунку та виплати заробітної плати за період з 15.07.2015 року по 12.08.2016 року, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період.

За наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать вимогам законодавства та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, що підтверджені належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат відповідача, судові витрати у справі не стягуються та за рахунок бюджету не компенсуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про скасування наказу, зобов'язання поновити на посаді, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та здійснити перерахунок та виплату заробітної плати - відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст. 186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя С.І. Рейті