Справа № 2а-139/11/1370
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2012-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2012 р. № 2а-139/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2,

представників

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Військового прокурора Львівського гарнізону та Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради про визнання неправомірними дій та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військового прокурора Львівського гарнізону та Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради, з урахуванням уточнених позовних вимог, про визнання протиправними дій що проявились у неналежному виконанні посадовими особами військової прокуратури Львівського гарнізону службових обовязків, а саме недостовірної і необєктивної перевірки фактів, викладених у заявах від 14.12.2007 року за №02-вих-397, та заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам; про встановлення відсутності компетенції військового прокурора щодо проведення заходів прокурорського нагляду по відношенню до цивільної фізичної особи; про визнання інформації, поширеної військовим прокурором, недостовірної та негативною, яка порушує право позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації; про зобовязання військового прокурора спростувати та відкликати свої документи: довідку від 21.03.2008 року, від 21.03.2008 року вих.№1049, від 09.04.2008 року за №1401, від 17.06.2008 року за №2228, від 14.05.2008 року за №1802, пояснення від 28.01.2009 року; про стягнення з військового прокурора компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 20500 грн. 00 коп.; про визнання протиправними дій органу місцевого самоврядування щодо незаконного збору конфіденційної інформації про позивача, зберігання, використання та безпідставне поширення конфіденційної інформації про позивача без його згоди; про визнання заяви органу місцевого самоврядування від 14.12.2007 року за вих.№02-вих-397 на адреси начальника міського управління МВС України у Львівській області і військового прокурора Львівського гарнізону, а також довідки начальника БУ-3 Львівської КЕЧ району від 16.11.2007 року за №24 - фальшивими документами; про встановлення відсутності компетенції управління щодо дій в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Ухвалою суду від 22.03.2012 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання інформації, поширеної військовим прокурором, недостовірною та негативною, яка порушує право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, про зобовязання військового прокурора відклиати свої документи, а також про визнання заяви від 14.12.2007 року за вих.№02-вих-397 та довідки начальника БУ-3 Львівської КЕЧ району від 16.11.2007 року за №24 фальшивими документами закрито.

Судом у відповідності до вимог ч.1 ст.51 КАС України відмовлено у прийнятті заяви про зміну позовних вимог від 26.03.2012 року, оскільки така подана після початку розгляду справи по суті.

Підставою позовних вимог є те, що управлінням Львівської міської ради незаконно збиралась та розповсюджувалась конфіденційна інформація про позивача, зокрема інформація викладена в листах управління від 14.12.2007 року за вих.№02-вих-397. Окрім того, продовжує позивач, посадовими особами Військової прокуратури Львівського гарнізону неправомірно проведено перевірку у звязку з необєктивною та недостовірною перевіркою фактів, викладених у заяві від 14.12.2007 року за вих.№02-вих-397. Дані обставини, на думку позивача, спричинили порушення особистих немайнових прав, що призвело до заподіяння йому значної моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав виладених в позовній заяві, просить його задоволити в повному обсязі.

Відповідач Військовий прокурор Львівського гарнізону у письмових поясненнях на позовну заяву від 22.02.2012 року за №5/753вих.-12 зазначає, що військова проуратура у своїй діяльності керується виключно Законом України «Про прокуратуру»та галузевими наказами Генерального прокурора України, зокрема, наказом №1-гн «Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України»від 26.12.2011 року (попередній наказ №1 «Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України»від 19.09.2005 року), наказом №6-гн «Про організацію представництва прокурором в суді інтересів громадянина або держави та їх захисту при виконанні судових рішень»від 29.11.2006 року. Також, продовжує військовий прокурор, за результатами проведеної перевірки дотримання посадовими та іншими особами вимог житлового законодавства України виявлено порушення вимог чинного законодавства з боку громадянина ОСОБА_2, у звязу з чим військовою прокуратурою Львівського гарнізону 21.03.2008 року до Франківського районного суду м.Львова подано позовну заяву в інтересах держави Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення особи без надання їй іншого жилого приміщення.

Представник військового прокурора в судовому засіданні проти позову заперечив, просить в його задоволенні відмовити.

Представник відповідача - Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради у письмових запереченнях від 01.03.2012 року за №1104-вих.-143 стверджує, що начальником управління при вивченні особової справи ОСОБА_2 були виявлені факти порушення законодавства України під час проходження служби в органі місцевого самоврядування, а саме внесення неповних та неправдивих відомостей до декларації про доходи, зобовязання фінансового характеру та майновий стан державного службовця та особи, яка претендує на зайняття посади державного службовця щодо себе та членів своєї сімї за 1999-2005 роки. При виявленні зазначених фактів начальник управління звернувся до правоохоронних органів з інформацією, викладеною у зверненні від 14.12.2007 року за №02-вих-397. Таим чином, продовжує представник управління, позовна заява жодним чином не підтверджує тверджень позивача про незаконні дії управління щодо збору конфіденційної інформації, використання і безпідставне її поширення.

Представни управління в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав виладених у письмових запереченнях, просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши позивача та представників відповідачів, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ст.123 Основного Закону, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру»від 05.11.1991 року за №1789-XII ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Частиною 1 ст.12 даного Закону передбачено, що прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

Перевірка виконання законів, у відповідності до положень ч.2 ст.19 цього ж Закону, проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

Судом встановлено, що Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення листом від 14.12.2007 року за №02-вих-397 звернулось до Військового прокурора Львівського гарнізону з проханням перевірити факти порушення законодавства України та при необхідності вжити заходи реагування.

За результатом проведення перевірки Військова прокуратура листом від 09.04.2008 року за №1401 повідомила заявника про виявлені під час перевірки факти порушення вимог чинного законодавства.

Так, перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_2 на даний час володіє на праві власності квартирою №6 по вул.Творчій у м.Львові та в порушення п.20 Постанови Кабінету МіністрівУкраїни від 03.08.2006 року за №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»та п.2.18 наказу Міністерства оборони України за №577 від 06.10.2006 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень» не вивільняє житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою-доповіддю Львівської КЕЧ району від 09.04.1999 року за №571 та ордером на житлове приміщення №003057 від 29.03.2002 року.

Більше того, наслідками такої перевірки стало звернення Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова з позовом до Франківського районного суду м.Львова з позовом про виселення ОСОБА_2, де і перевіряються факти отримані під час перевірки.

Що стосується наявності у Військового прокурора Львівського гарнізону компетенції щодо прокурорського нагляду по відношенню до позивача (цивільної фізичної особи), то у відповідності до п.4.1 наказу Генерального прокурора України № 3 гн від 19.09.2005 року «Про організацію проурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів»військовим прокурорам наказано вважати першочерговим нагляд за додержанням законів щодо збереження військового майна (зокрема при реалізації військових містечок), зброї, боєприпасів, вибухових речовин та їх утилізації, цільового використання бюджетних коштів.

А тому, зважаючи на те, що за ОСОБА_2 було закріплено службову квартиру у м.Львові по вул.Перемиська, 11/47, яка перебувала на балансі БУ №3 Львівської КЕЧ району Західного оперативного командування Міністерства оборони України, військовою прокуратурою правомірно було проведено перевірку на предмет дотримання законодавства при користуванні жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що посадові особи Військової прокуратури Львівського гарнізону при проведення перевірки на підставі звернення структурного підрозділу органу місцевого самоврядування діяли з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а факти встановлені під час перевірки підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

З врахуванням того, що судом не встановлено неправомірності дій службових осіб військової прокуратури при проведенні ними перевірки, відсутні також підстави для стягнення з останньої на користь позивача компенсації за завдану моральну шкоду.

Щодо визнання протиправними дій Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради щодо незаконного збору конфіденційної інформації про позивача, зберігання, використання та безпідставне поширення конфіденційної інформації без згоди останнього, то слід зазначити наступне.

Як передбачено ч.2 ст.32 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

В частині 2 ст.34 Основного Закону Україні закріплено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до положень ст.23 Закону України «Про інформацію»від 02.10.1992 року за №2657-XII (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), інформація про особу - це сукупність документованих або публічно оголошених відомостей про особу. Основними даними про особу (персональними даними) є: національність, освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Джерелами документованої інформації про особу є видані на її ім'я документи, підписані нею документи, а також відомості про особу, зібрані державними органами влади та органами місцевого і регіонального самоврядування в межах своїх повноважень. Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 30 даного Закону визначено, що конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов. Стосовно інформації, що є власністю держави і знаходиться в користуванні органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності, з метою її збереження може бути відповідно до закону встановлено обмежений доступ - надано статус конфіденційної.

З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як вбачається із змісту звернень Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради від 14.12.2007 року за №02-вих.-397, такі містять посилання на інформацію, що знаходиться в особових справах ОСОБА_2 управління та обласного військового комісаріату.

Згідно з наявного в матеріалах справи Розпорядження Львівської міської ради від 04.10.1999 року за №522 «Про конфіденційну інформацію, що є власністю держави»(з наступними змінами та доповненнями), затверджено перелік конфіденційної інформації міської ради, що є власністю держави і якій надається гриф «Для службового користування, зокрема, до такої інформації належать особові справи працівників.

А відтак, враховуючи те, що управління у своїх зверненнях використало та поширило зібрану про позивача конфіденційну інформацію, яка міститься в його особових справах та на яку відповідно до закону встановлено обмежений доступ, поза межами повноважень визначених Положенням про управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради та його структури, затвердженого Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2006 року за №1221, суд вважає такі дії структурного підрозділу органу місцевого саморядування неправомірними та протиправними.

Щодо наявності компетенції управління щодо дій в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людин, то така, з врахуванням покладених на нього завдань та повноважень, наявна в структурного підрозділу органу місцевого самоврядування.

Однак, суд вважає, що при надісланні відповідачем звернень від 14.12.2007 року за №02-вих.-397, в яких містилась конфіденційна інформація щодо позивача, відповідач не діяв в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людин.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставні і обґрунтовані в частині визнання протиправними дій Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради щодо незаконного збору конфіденційної інформації про позивача, зберігання, використання та безпідставне поширення конфіденційної інформації без його згоди, а тому адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить стягнути на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради щодо незаконного збору конфіденційної інформації про ОСОБА_5, зберігання, використання та безпідставне поширення конфіденційної інформації без його згоди.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, 1 грн. 09 коп. сплаченого судового збору.

5. Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

6. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 30 березня 2012 року.

Суддя В.Я.Мартинюк