Справа № 826/6841/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2016 року № 826/6841/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Балась Т.П., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянки Афганістану ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Афганістану ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 201-16 від 05.04.2016 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою Афганістану та перебуває за його межами, в Україні, у зв'язку з тим, що був вимушений залишити територію Афганістану та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали обгрунтовані побоювання за життя та здоров'я. Позивач зазначила, що вона працювала вчителем у школі в Кабула, а її батько був представником місцевої громади, через що родина позивача почала отримувати погрози від Талібану. Позивач не може повернутися до Афганістану, де вже близько тридцяти років вирує збройний конфлікт, через загальнопоширене насильство та систематичне порушення прав людини. Крім того, позивач зазначає, що влада Афганістану не здатна забезпечити захист їй від вищенаведених загроз.

Також позивач зазначив, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та вказала, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Керуючись ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у справі - громадянка Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в Афганістані, м. Кабул, за національністю хазара, за віросповіданням мусульманка шиїт, незаміжня, освіта вища педагогічна, документів, що посвідчують особу немає. Позивачку супроводжує родина: батько, матів та дві неповнолітніх сестри, які зареєстровані в особовій справі матері. З країни громадянської належності вибула 01.09.2015 нелегально, автомоблем. 18.09.2015 перетнула державний кордон України з Російської Федерації, після чого прибула до м. Києва. Автомобілем з Кабулу через Таджикистан та Узбекистан в Російській Федерації знаходилась 5 днів. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Позивачка звернулася до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 28.09.2015 звернулася до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначила небезпеку життю родини від членів озброєного угрупування Талібан. Об'єктом переслідування є батько позивача, який був депутатом районної ради м. Кабул, а саме району Ашраф, якому почали погрожувати.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 19.01.2016 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 201-16 від 05.04.2016 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 22.04.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на слідуюче.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.09.2015 заявник зазначила, що виїхала з Афганістану зі своєю родиною з політичних причин, стверджує, що причиною їх виїзду з країни походження була небезпека життю родини від членів озброєного угрупування Талібан. Об'єктом переслідування є батько заявниці, який був депутатом районної ради міста Кабул, а саме району Ашраф, якому почали погрожувати.

Суд зазначає, що проаналізувавши матеріали справ батька та матері позивача, були виявлені розбіжності в наданих твердженнях щодо мети міграції з країни походження, маршруту та наявності документів, які посвідчують особу.

В ході проведення співбесіди 12.10.2015 позивачкою було надано інформацію про маршрут з країни вибуття Афганістан і країну кінцевого визначення - Німеччину. Країна, до якої іноземці ставили собі за мету потрапити, була Німеччина.

Згідно протоколу співбесіди від 13.10.2015, яка була проведена з батьком позивача, приїхав він з родиною саме в Україну через небезпеку його життя в Афганістані.

Відповідно до протоколу співбесіди від 09.10.2015 з матір'ю позивача, останньою була надана інформація, що метою міграції з країни походження було виїхати до країн Європейського Союзу в пошуках кращої долі. Також вказала, що, по можливості, вони поїдуть до Європейський країн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виїжджаючи з Афганістану, родина позивача керувалася економічними мотивами, а саме покращенням умов життя, фінансових умов існування та пошуку кращої долі в більш економічно розвинутих країнах.

Суд бере зазначене пояснення представника позивача щодо положень мусульманського звичаєвого права (шаріату), що жінки не мають рівних прав у порівнянні з чоловіками і всі серйозні питання в таких родинах вирішує одноособово чоловік, до уваги, однак зазначає, що воно не спростовує наведеного вище.

Позивачка зазначила, 01.09.2015 вона зі своєю родиною виїхали з Кабул на автомобілі, маршрут полягав через нелегальний перетин кордонів країн Таджикистану та Узбекистану в Російську Федерацію. Після перебування протягом 5-ти днів в Російській Федерації в м. Москва, позивач зі своєю родиною виїхали на автомобілі до України, з метою потрапити до країн Євросоюзу, а саме Німеччину, відповідно до протоколу співбесіди від 12.10.2015. 18.09.2015 позивач разом з родиною нелегально перетнули кордон України і приїхала в м. Київ.

Згідно протоколу співбесіди від 13.10.2015 з батьком позивача, про інші міста, через які прямували до м. Києва, йому не відомо. Мати позивачки, згідно протоколу співбесіди від 09.10.2015, вказала що їх маршрут пролягав через Таджикистан, Казахстан і Російську Федерацію.

Отже, як убачається, в тому числі, і з наведеного вище, є три різні маршрути, які відрізняються, тому твердження позивача є не переконливими.

Розбіжності, згідно матеріалів справи, виникають також щодо причин відсутності документів у позивача.

Позивач не обгрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами, побоювання позивача зазнати переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються, а носять лише характер припущень.

Таким чином, враховуючи ситуацію в країні походження позивача, остання не обгрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, викладеними в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки ОСОБА_1 не навела жодних інших фактів поганого поводження, окрім загального твердження про небезпеку та смерть від членів угрупування Талібан.

Позивач ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнавала.

Крім того, з інформації, яка міститься в матеріалах справи, можна зробити висновок про стабілізацію ситуації в країні походження позивача.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними данними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_1 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Крім того, судом зазначається, що заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обгрунтував неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також слід зазначити, що відповідно до анкети заявника вона прямувала до України через такі країни, як Таджикистан, Узбекистан, Російську Федерацію.

Так, судом встановлено, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає визначення терміну "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводів, що Російська Федерація була для ОСОБА_1 країною транзиту не надано.

Окрім цього, слід зазначити, що РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Отже, позивачка мала нагоду звернутися за захистом, однак не скористалася своїм правом, що ставить під сумнів її можливе переслідування чи погрози на її адресу в країні постійного проживання.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянкою Афганістану ОСОБА_1 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивачки або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачці буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачці статусу біженця або визнання її особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи громадянинки Афганістану ОСОБА_1, при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачкою також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в Афганістані, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адреси веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Суд приходить до висновку, що з наданої інформації ОСОБА_1 вбачаються ознаки створення фіктивних підстав з метою легалізації в Україні шляхом оформлення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з можливості подальшої міграції в країни Європейського Союзу для постійного проживання.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 201-16 від 05.04.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Т.П. Балась

А.В. Літвінова