Справа № 352/684/16а,2а/352/54/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 р. № 876/7723/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.09.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до міського голови м. Тисмениця про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до міського голови м. Тисмениця про визнання незаконним розпорядження за № 09 від 30.11.2015 року про звільнення у зв'язку з закінченням строку повноважень, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди в сумі 10000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посада першого заступника міського голови є виборною посадою, а тому розпорядження міського голови є протиправним. Окрім цього зазначає, що оскаржуване розпорядження прийнято в період тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.09. року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем прийнято оскаржуване розпорядження в межах наданих повноважень та у встановленому ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги, які є тотожними доводам позовної заяви, обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскаржуване розпорядження прийнято в порушення вимог прийнята з порушенням положень ст. 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та ч.3 ст.40 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням ХХІІ сесії УІ скликання Тисменицької міської ради від 10 січня 2013 року Тисменицької міської ради ОСОБА_2 затверджено на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчого комітету відповідно до статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 10 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

ОСОБА_2 обраний депутатом Тисменицької міської ради VІІ скликання.

Рішення ІІ сесії VІІ скликання Тисменицької міської ради від 28 листопада 2015 року «Про затвердження кількісного та персонального складу виконавчого комітету Тисменицької міської ради» ОСОБА_2 як заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради не включено до складу нового виконавчого комітету.

Розпорядженням міського голови м. Тисмениця за № 09 від 30.11.2015 року у відповідності до вимог статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" звільнено ОСОБА_2 з посади першого заступника міського голови м. Тисмениця.

Вважаючи своє звільнення неправомірним та безпідставним, позивач звернувся до суду із даним позовом з вимогами щодо поновлення на посаді першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", відповідно до яких, посада, на якій перебувала позивачка є виборною, а тому, у зв'язку з припиненням повноважень виконавчого комітету, автоматично припиняються повноваження його посадових осіб, посади яких є виборними, в тому числі посада, на якій перебував позивач.

Проаналізувавши положення законодавства, норми якого напрямлені на регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Статтею 10 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради шляхом затвердження відповідною радою.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", а безпосереднє регулювання органу місцевого самоврядування у м.Тисмениця визначає Регламент Тисменицької міської ради Івано-Франківської області.

Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", що передбачено ст.20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

За правилами п.3 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск.

Статтею 51 цього Закону визначено, що виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

В даному випадку, виконавчий комітет припинив свої повноваження 28.11.2015 року у зв'язку з його розпуском, відповідно до рішення позачергової ІІ сесії VІІ скликання Тисменицької міської ради від 28 листопада 2015 року «Про затвердження кількісного та персонального складу виконавчого комітету Тисменицької міської ради». Дане рішення не оскаржене.

Твердження апелянта про те, що за обійманню посадою першого заступника міського голови він не займався діяльністю виконавчих органів міської ради спростовується Посадовою інструкцією першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, затвердженої рішенням ХХV сесії Тисменицької міської ради VІ скликання від 26 липня 2013 року, з якою ОСОБА_2 ознайомлений під розписку в той же день, де за абз. 4,5 п. 1, визначено, що призначення на посаду першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради здійснюється шляхом затвердження Тисменицькою міською радою кандидатури за поданням міського голови. Припинення виконання посадових обов'язків першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів відбувається з моменту утворення радою нового складу виконавчого комітету та здійснюється на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України на підставі і в порядку, визначених законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «;Про службу в органах місцевого самоврядування» та іншими законами України.

Одночасно необхідно врахувати вимоги ч. 9 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що до складу виконавчого комітету сільської селищної, міської, районної у місті ради не можуть входити депутати відповідної ради, крім секретаря ради.

Як було зазначено вище, ОСОБА_2 обраний депутатом VІІ скликання Тисменицької міської ради і цього останній не заперечує.

Аналізуючи вказану норму закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посада заступника міського голови (на відміну від посади заступника голови районної ради, статус якого передбачено ст. 56 вказаного Закону) не є виборною, а відтак доводи позивача про те, що його мала звільнити міська рада, не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Враховуючи наведені норми законодавства та обставини даної справи, колегія суддів прийшла до висновку, що міська рада діяла відносно позивача правомірно, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

Стосовно покликання апелянта на порушення стороною відповідача при винесенні оскаржуваного розпорядження приписів ч. 3 ст.40 КЗпП України, то колегія суддів не може це прийняти до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Наведена позиція сформована в постанові Верховного Суду України у справі №6-156ц12 від 21.12.2012 року, за якою така у відповідності до ч.1 ст.244-2 КАС України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Критерії протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень передбачені частиною 3 статті 2 КАС України.

Колегія суддів, вважає, що оскаржуване рішення відповідача відповідає даним критеріям оскільки прийнято та вчинено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 1статті 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право апеляційну скаргу залишити - без задоволення, а постанову суду - без змін. Враховуючи вище наведене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, оскільки прийнята у відповідності до норм матеріального та процесуального права, з належним з'ясуванням обставин справи, необхідних для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.09.2016 року у справі №352/684/16а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 23.11.2016 р.