Справа № 804/7050/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2016 р. Справа № 804/7050/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя Ляшко О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області про визнання недійсною податкової консультації, -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2.) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд визнати недійсною податкову консультацію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, викладену в листі "Про розгляд звернення" від 08.08.2016 р. N 4770/10/04-36-13-02-07 в частині відмови включення до складу витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування:
- суми погашеного кредиту та сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за його користування, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності;
- вартість оплачених послуг страхування та охорони об'єктів торгівлі, які пов'язані з веденням господарської діяльності;
- суми сплачених земельного та акцизного податків, орендної плати за землю і рентної плати;
- витрат понесених на придбання ліцензій, інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ФОП ОСОБА_2 вважає податкову консультацію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, викладену в листі "Про розгляд звернення" від 08.08.2016 р. N 4770/10/04-36-13-02-07 такою, що частково суперечить нормам та змісту пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, а тому податкова консультація має бути скасована.
Відповідач надав письмові заперечення проти заявлених позовних вимог, в яких просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що Податковим кодексом не передбачено включення фізичною особою-підприємцем на загальній системі оподаткування віднесення до складу витрат сум сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування коштами, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності. Доводів щодо решти позовних вимог не зазначено.
Представники сторін, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Від представника позивача надійшло клопотання розглядати справу без його участі.
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.
ФОП ОСОБА_2 зареєстрований виконавчим комітетом Криворізької міської ради 01.03.1999 року, що підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. З 15.03.2004 року є платником податку на додану вартість. Основний вид економічної діяльності роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах.
25 липня 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області з листом № 344 від 18 липня 2016 року щодо надання податкової консультації щодо практичного використання пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України (в редакції що діє з січня 2016 року) та наявності права у фізичної особи - підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, включення протягом 2015 - 2016 року до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів:
- витрат на утримання та використання основних засобів, які використовуються в господарській діяльності для отримання податкового доходу, зокрема витрати на паливно - мастильні матеріали, вартість запасних частин та техобслуговування автомобілів;
- витрат по сплаті відсотків за користування кредитами (позиками), банківськими гарантіями, які залучалися для здійснення господарської діяльності;
- витрат на послуги страхування, охорони об'єктів торгівлі, що використовуються в господарській діяльності;
- витрат зі сплати орендної плати за землю та земельного податку на земельні ділянки на яких розміщені об'єкти торгівлі, що використовуються в господарській діяльності;
- витрат на оплату акцизного податку та рентної плати;
- витрат понесених ним особисто та/або найманими працівниками під час перебування у відрядженні в зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, у тому числі витрати на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків, плата проживання в готелях та інше;
- витрат на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інше поліпшення основних засобів, які використовуються в підприємницькій діяльності;
- витрати на придбання ліцензій на право здійснення імпорту тютюнових виробів, на право оптової торгівлі тютюновими виробами, на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, при цьому зазначаємо, що головними напрямками діяльності фізичної - особи підприємця є імпорт тютюнових виробів та гуртово - роздрібна торгівля тютюновими виробами.
Головне управління ДФС у Дніпропетровській області листом "Про розгляд звернення" від 08.08.2016 р. N 4770/10/04-36-13-02-07 надало роз'яснення щодо практичного використання п.117.4. ст.177 Податкового кодексу України в якому зокрема зроблено висновки, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу своїх витрат:
- вартість палива та запасних частин, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкту витрат, витрати на ремонт та експлуатацію рухомого майна;
- суми коштів витрачені на відрядження найманих осіб (у тому числі витрати на перевезення багажу бронювання транспортних квитків, плати за проживання в готелях) та не має право включати до складу витрат суми коштів, витрачених нею під час особистого перебування у відрядженні;
- вартість проведеної реконструкції, ремонту (поліпшення) майна, яке фізична особа - підприємець використовує у своїй господарській діяльності та яке прямо пов'язане з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Поряд з цим, Відповідач зазначив, що ФОП на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат:
- суму погашеного кредиту та сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за його користування, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності;
- витрати понесені на придбання ліцензій, інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності;
- вартість оплачених послуг страхування та охорони об'єктів торгівлі, які пов'язані з веденням господарської діяльності;
- суми сплачених земельного та акцизного податків, орендної плати за землю і рентної плати.
Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.
Стаття 177 Податкового кодексу України визначає порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
До переліку вказаних витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів (згідно пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, від шкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Враховуючи наведені положення Податкового кодексу України, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов'язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.
Щодо віднесення до складу витрат відсотків та комісій сплачених банку за кредитними договорами та договорами про надання гарантій суд зазначає, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-111 від 12.07.2001р. надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, серед інших є фінансовою послугою.
Крім того пунктом 14 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що до фінансових послуг відносяться банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність".
В свою чергу, Законом України "Про банки і банківську діяльність" надані наступні тлумачення термінів:
банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків;
клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.
Згідно з частиною 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні в цій статті розглядаються операції - банківські послуги щодо розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.
Таким чином, суд зазначає, що кредитування (тобто надання грошових коштів в позику під проценти банківською або іншою фінансовою установою) є банківською (фінансовою) послугою, в якій банк виступає надавачем такої послуги, а клієнт банку (в даному випадку - Позивач) - є користувачем послуг банку.
Як встановлено судом, кредитні кошти залучаються Позивачем для придбання товарів, які використовуються в господарській діяльності. Ця продукція реалізується кінцевим споживачам й Позивач отримує дохід.
Тобто, оплата процентів, нарахованих на кредитні кошти, що одержані від Банку для закупівлі товарів, які використовуються в господарській діяльності, є вартістю придбаних банківських послуг, прямо пов'язаних з господарською діяльністю Позивача.
З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що Позивач має право на включення до складу витрат при річному декларуванні доходів та визначенні оподатковуваного доходу, при складанні податкової декларації про майновий стан і доходи, витрат по сплаті відсотків та комісій банку при укладенні кредитних договорів з банками для потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця в умовах отримання фізичною особою - підприємцем кредитів виключно для фінансування потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи - підприємця.
Щодо віднесення до складу витрат ФОП на загальній системі оподаткування витрат на придбання ліцензій на право здійснення імпорту тютюнових виробів, на право оптової торгівлі тютюновими виробами, на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, суд зазначає, що Закон України "Про адміністративні послуги", визначає адміністративну послугу як результат здійснення владних повноважень суб'єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов'язків такої особи відповідно до закону.
Частиною 2 статті 3 Закон України "Про адміністративні послуги" надання адміністративних послуг здійснюється відповідно до цього Закону з урахуванням особливостей, визначених законами, які регулюють суспільні відносини у відповідних сферах, зокрема Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності".
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами визначено Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року (далі - Закон).
Частиною 1 статті 15 Закону імпорт, експорт і оптова торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами можуть здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензій.
Частина 13 цієї статті передбачає, що роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.
При цьому, Законом передбачена плата за ліцензію на право імпорту тютюнових виробів в розмірі 780 гривень за рік, на право оптової торгівлі - 500000 гривень на рік. Плата за ліцензію на роздрібну торгівлю тютюновими виробами становить: па кожне місце торгівлі - 2000 гривень, а на території сіл і селищ, за винятком тих, що знаходяться у межах території міст, - 250 гривень.
Таким чином, отримання адміністративної послуги у вигляді видачі ліцензії є необхідною умовою для здійснення суб'єктом господарювання діяльності з імпорту, оптової торгівлі, роздрібної торгівлі тютюновими виробами, а плата за видачу ліцензії є витратами на послуги, що прямо пов'язані з господарською діяльністю позивача - наданням послуг у сферах імпорту, оптової торгівлі, роздрібної торгівлі тютюновими виробами.
З огляду на вищевикладене Позивач, має право на включення до складу витрат, витрат по платі за ліцензії з імпорту, оптової торгівлі, роздрібної торгівлі тютюновими виробами, як такі, що прямо пов'язані з наданням послуг фізичною особою - підприємцем на загальній системі оподаткування.
Щодо віднесення до складу витрат, витрат на послуги страхування, охорони об'єктів торгівлі, що використовуються у господарській діяльності, суд зазначає, що згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про охоронну діяльність» під охоронною діяльністю визнається надання послуг з охорони власності та громадян.
Відповідно до вищезазначеної статті, охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.
Згідно статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно з пунктом 5 Правил роздрібної торгівлі тютюновими виробами затверджених Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 24 липня 2002 року №218 суб'єкт підприємницької діяльності повинні забезпечувати стан приміщень для роздрібної торгівлі тютюновими виробами згідно з технічними, санітарно - гігієнічними, технологічними та протипожежними нормами і правилами, наявність складських приміщень, належне зберігання матеріальних цінностей, створення умов для використання реєстраторів розрахункових операцій та додержання інших вимог згідно із законодавством України.
Таким чином, послуги з охорони майна та послуги страхування є послугами які прямо пов'язані з господарською діяльністю Позивача, відповідно, останній має право на їх включення до складу витрат.
Щодо віднесення до складу витрат ФОЛ на загальній системі оподаткування суми сплачених земельного та акцизного податків, орендної плати за землю, суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-УІН, з 1 січня 2015 року запроваджено акцизний податок з роздрібного продажу підакцизних товарів.
Поняття реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, в цілях оподаткування, визначено п.п.14.1.212п.14.1 ст. 14 ПК України, згідно якого реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших об'єктах громадського харчування, а також фізичний відпуск з автозаправної станції та/або автомобільної газозаправної станції товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, незалежно від форми розрахунків.
Згідно із п.п.14.1.4п. 14.1 ст. 14 ПКУ акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).
Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Стаття 177 ПК України регулює оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, відповідно до п. п. 177.1, 177.2, 177.3 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) визначено принципи, на яких ґрунтуються бухгалтерський облік та фінансова звітність. Згідно з принципом нарахування та відповідності доходів і витрат для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що сума витрат фізичної особи- підприємця, який обрав загальну систему оподаткування, включає в себе суму непрямого податку акцизного збору, при роздрібній торгівлі підакцизними товарами, земельного податку та орендної плати за землю.
Згідно п.п. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.
Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.
Відповідно до ч. 1 пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Протягом 30 календарних днів із дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов'язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.
Отже, суд з урахуванням встановлених під час судового розгляду обставин приходить до висновку про скасування податкової консультації Державної фіскальної служби України, що викладена в листі від 08.08.2016 р. № 4770/10/04-36-13-02-07, в оскаржуваній частині.
Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд зазначає, що Головним управлінням Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області правомірність своїх висновків в оскаржуваній частині податкової консультації не доведено.
У зв'язку з викладеним вище, суд вважає за необхідне задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.
Згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв'язку з викладеним, суд зобов'язує стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн. за подання адміністративного позову.
Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області про визнання недійсною податкової консультації - задовольнити.
Скасувати податкову консультацію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, викладену в листі "Про розгляд звернення" від 08.08.2016 р. № 4770/10/04-36-13-02-07, в частині відмови включення до складу витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування:
- суми погашеного кредиту та сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за його користування, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності;
- вартість оплачених послуг страхування та охорони об'єктів торгівлі, які пов'язані з веденням господарської діяльності;
- суми сплачених земельного та акцизного податків, орендної плати за землю і рентної плати;
- витрат понесених на придбання ліцензій, інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко