Справа № 823/1271/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Гарань С.М. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Справа № 823/1271/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району Черкаської області (за межами населеного пункту);

- зобов'язання відповідача прийняти рішення щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району Черкаської області (за межами населеного пункту).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, так як на його думку, оскаржувана постанова суду ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.08.2016 року позивач звернувся до ГУ Держземагентства у Черкаській області із заявою № 15163/0/5-16-СГ та відповідним пакетом документів, в якій просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району Черкаської області (за межами населеного пункту).

Листом від 22.08.2016 р. № 7152/6-16 ГУ Держземагентства у Черкаській області повідомило позивача про відмову в задоволенні його вимог з тих підстав, що земельна ділянка, яку він обрав, належить до земель колективної власності, а у відповідності до п. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи здійснюють розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Позивач, вважаючи зазначені дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, щодо якої позивач просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, належить до земель колективної власності СП «Залевки», її розпаювання не здійснювалося і до земель державної або комунальної власності вона не передавалась, а тому розпорядження нею не належить до повноважень відповідача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України від 25.10.2001 р. № 2768-III (далі - ЗК України № 2768-ІІІ) та Земельним кодексом від 18.12.1990 р. № 561-XII, який був чинним станом на 1994 рік (далі - ЗК України № 561-ХІІ), Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.02.2015 р. № 14 (далі - Положення № 14).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 та ч. 2, 3 ст. 5 ЗК України № 561-ХІІ, який був чинним станом на 1994 рік, закріплювалось, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Згідно зі ст. 30 ЗК України № 2768-III, який є чинним на теперішній час, при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 ЗК України № 2768-III передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 117 ЗК України № 2768-III передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у комунальну власність.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватися у державну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у державну власність.

У ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України № 2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України № 2768-III громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України № 2768-ІІІ центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У п. 12 Положення № 14 закріплено, що розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що до компетенції ГУ Держгеокадастру у Черкаській області належить виключно розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення у відповідних адміністративно-територіальних межах.

Отже, якщо земельна ділянка, яка у період дії ЗК України № 561-ХІІ була передана сільськогосподарському підприємству на праві колективної власності, після його ліквідації не була включена до земель державної власності і є чинним відповідний акт на землю, то розпорядження нею не належить до компетенції органів виконавчої влади і вона залишається в колективній власності.

При цьому, аналіз правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005, надає підстави стверджувати, що право власності на землю, набуте до набрання чинності новим ЗК України, включаючи колективну форму власності, яка ним не передбачена, є непорушним і вважається дійсним, доки воно не буде припинено у порядку, визначеному законодавством.

Таким чином, колегія суддів встановила, що право колективної власності СП «Залевки» на земельну ділянку, яку позивач має намір набути у власність, підтверджується державним актом на право колективної власності на землю від 18.10.1994 р. серії ЧР № 13-11 з додатком № 1, яким визначено перелік членів даного СП /Т.1 а.с.38-49/.

Зазначений акт протиправним не визнавався, не скасовувався та є чинним, а вказана в ньому земельна ділянка з колективної власності не виводилася та до земель державної власності не передавалася.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що розпорядження земельною ділянкою, з приводу якої позивач звертався до ГУ Держземагентства у Черкаській області із заявою від 10.08.2016 р. № 15163/0/5-16-СГ, не належить до компетенції відповідача, а отже, відмовляючи в наданні дозволу на розробку проектної документації щодо вказаної ділянки, він діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених чинним законодавством, а саме: ст. 122 ЗК України № 2768-ІІІ та Положенням № 14.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції є немотивованим і ухваленим без встановлення всіх обставин справи, є голослівними і спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було застосовано норми ЗК України 1990 року, судова колегія вважає такими, що не спростовують правильності оскаржуваної постанови суду, оскільки норми, на які посилається апелянт врегульовують питання щодо передання земельних ділянок колективної власності у відання місцевих рад народних депутатів, що жодним чином не спростовує факту відсутності у відповідача повноважень розпоряджатися такими землями до їх передання в державну власність.

Твердження апелянта про те, що загальними зборами СП «Залевки» від 22.02.2000 р. сіножаті було передано до відомства сільської ради, чим, на його думку, забезпечено їх виведення з колективної власності, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як було встановлено вище, акт на право колективної власності на землю від 18.10.1994 р. серії ЧР № 13-11 є дійсним і право державної власності на таку земельну ділянку у порядку, визначеному законодавством, не зареєстровано.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що предметом судового розгляду у межах даної адміністративної справи є правомірність/протиправність оскаржуваних дій відповідача, а не встановлення права власності на землю, що виходить за межі позовних вимог і взагалі не належить до адміністративної юрисдикції.

Доводи апелянта про те, що чинним законодавством не передбачено колективної форми власності на землю, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги з підстав, наведених вище.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 23 листопада 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.