Справа № 815/1323/16
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 р. Справа № 815/1323/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Градовського Ю.М.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

за участю апелянта - ОСОБА_1 ,

за участю представника апелянта Фіхтмана Р.Л.,

за участю представника відповідача Лазарєвої Г.С,

за участю перекладача Акімі Салім

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Державної міграційної служби України з позовом про визнання протиправним та скасування рішення № 41-16 від 17.02.2016р. «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивуючи позовні вимоги позивачем було зазначено про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті відповідачем не було звернуто увагу на те, що позивач відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем було зазначено, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою у прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ірану, за національністю араб, за віросповіданням - іслам (мусульманин-суніт), має вищу освіту (диплом спеціаліста Одеської національної академії холоду №020804 від 30.06.2011р.), перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

04.03.2005р. позивач виїхав з Ірану повітряним шляхом, авіарейс Тегеран-Київ, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської візи до Київського національного університету ім.. Т.Г. Шевченка.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач у 2012 році звертався за захистом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, однак наказом начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області від 03.04.2012р. №26 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погоджуючись із вказаним наказом №26, позивач оскаржив його до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012р., яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р., ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного від 20.01.2015р. К/9991/58403/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р.-без змін (а.с.99-101).

02.03.2015р. ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.46-47).

В заяві позивач зазначав, що на Батьківщині зазнавав переслідувань з боку державної влади Ірану за етнічною належністю до арабів та через віросповідання (сунітська течія ісламу), а також, члени його родини мали відношення до політичної організації Демократичний арабський Ахваз та з 2010 по 2012 роки приймали участь у демонстраціях за права арабів - сунітів, через що переслідуються владою.

За результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 19.01.2016р. по справі №2015ОD0064 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено про те, що заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням ДМС України від 17.02.2016р. №41-16 підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с. 42)

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих ним побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту`особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також колегія суддів зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як вбачається з матеріалів справи, з позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколах, долучених до матеріалів справи.

Так, під час співбесід позивач вказав, що звернувся за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через те, що у країні свого походження може зазнати переслідувань з боку державної влади Ірану за етнічною належністю до арабів-сунітів та через віросповідання (сунітська течія ісламу), крім того у період з 2010 по 2012 роки його родина приймала участь в демонстраціях за права арабів-сунітів, після чого сім`я переслідується владою. (а.с.46-47)

Як зазначав позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби та у судовому засіданні, на даний час він має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Ірану. Однак під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не було надано оцінку зазначеним обставинам.

Крім того, відповідачем не було взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що згідно інформації з доповіді Генерального секретаря Організації Об`єднаних націй від 06.09.2016 № А/71/374 «Положение в области прав человека в Исламской Республике Иран», що була долучена до матеріалів справи, на теперішній час в Ірані триває переслідування з боку влади активістів, журналістів, дисидентів, систематично порушуються права людини та основні свободи, а також триває поширення смертної кари у державі.

Разом з цим, позивачем було долучено до матеріалів справи лист Демократичної партії Ахвазу від 12.09.2016 року, згідно якого, ОСОБА_3 є членом зазначеної організації у сфері культури і засобів масової інформації, проте така діяльність (згідно даного листа) класифікується Іранським урядом як злочин, що карається смертю.

Згідно частин 3, 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевказані обставини, на думку колегії суддів, відповідачем, при прийнятті спірного рішення, в достатній мірі не досліджувались ситуація в країні походження позивача, а відтак не було з`ясовано характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи саме його особисту історію та обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Отже, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, та оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення ДМС України від № 41-16 від 17.02.2016р є таким що не ґрунтується на вимогах законодавства та підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивача на момент прийняття рішення щодо його заяви, а тому підлягає скасуванню.

Що ж стосується позовних вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то остання задоволенню не підлягає, оскільки це виходить за межі повноважень суду та завдань адміністративного судочинства і є виключно дискреційними повноваженнями відповідача, а тому, відповідно до п.25 постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», колегія суддів вважає за необхідне одночасно з визнанням рішення відповідача протиправним та його скасування, зобов`язати останнього повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення № 41-16.

До того ж, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини 2 зазначеної статті, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого законодавства.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла думки, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та прийняв постанову з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим постановлене судове рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови.

Керуючись ч. 1 ст. 195, п.3 ч. 1 ст. 198, п.4ст. 202,ч. 2 ст. 205, ст.254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 41-16 від 17.02.2016р. «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин встановлених судовим рішенням.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді: