Справа № 815/1703/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1703/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, ОСОБА_9 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, ОСОБА_10 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, ОСОБА_11 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До суду звернулася ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До суду звернулася ОСОБА_4 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі та представник позивачів в судове засідання не з'явилися, представник позивачів надіслав клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про відмову в оформленні документів позивачів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є неправомірними, необґрунтованими, оскільки позивачам загрожує небезпека через переслідування командиром талібів на ім'я ОСОБА_12, а тому оскаржувані рішення відповідача мають бути скасовані судом.

Представник відповідача в судове засідання з'явився. З наявних в матеріалах справи заперечень на позов вбачається, що відповідач заперечує проти позову (Том І, аркуші справи 189-192, Том ІІ, аркуші справи 41-47, 174-180, Том ІІІ, аркуші справи 84-87), оскільки позивачі не підпадають під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», їх історія переслідування в Афганістані є очевидно необґрунтованою, містить невідповідності та суперечності, а тому оскаржувані рішення є правомірними та скасуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявку позивачів та їх представника в судове засідання, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова пушту, володіє мовою дарі, освіти не має. За сімейним станом в шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_1, з яким має трьох дітей ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (чоловік, син та дві доньки) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, точної дати приїзду вказати не змогла. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності вона зазначила, що на Батьківщині її чоловік працював барменом у готелі «Кабул» (м. Кабул), починаючи з 2014 року на адресу її чоловіка та сина почали надходити погрози з боку командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_12, який вимагав від її чоловіка та сина співпрацювати з його оточенням, тобто проводити підлеглих осіб ОСОБА_12 до готелів, збирати та надавати інформацію про іноземців, які проживають в готелі, також її сину запропонували підірвати школу, а її доньку хотіли примусово видати заміж за сина ОСОБА_12.

ОСОБА_1 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №67 (Том І, аркуші справи 88-90).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0054 громадянки Афганістану ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 117-120).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2016OD0054 (Том І, аркуш справи 116).

ОСОБА_1 07 квітня 2016 року отримала повідомлення № 5/1-159 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том І, аркуші справи 111-115), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - суніт. Рідна мова дарі, вільно володіє мовою пушту, має неповну середню освіту (9 класів). За сімейним станом одружений з громадянкою Афганістану ОСОБА_1, з якою має трьох дітей ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Позивач виїхав з Афганістану в складі родини (дружина, син та дві доньки) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебував протягом місяця, за міжнародним захистом не звертались. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він перебував у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності він зазначив, що на Батьківщині він працював менеджером та барменом у готелі «Кабул» (м. Кабул), починаючи з 2014 року на його адресу почали надходити погрози з боку командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_12, який вимагав від позивача інформацію про іноземців, які проживають у вказаному готелі. Крім цього, ОСОБА_12 нібито вимагав від його сина приєднатись до радикального угрупування «Талібан» та вимагав видати доньку за його сина.

ОСОБА_1 21 березня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №64 (Том ІІ, аркуші справи 57-59).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0053 громадянина Афганістану ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 81-85).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № 2016OD0053 (Том ІІ, аркуш справи 85).

ОСОБА_1 05 квітня 2016 року отримав повідомлення від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІ, аркуші справи 86-89), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Позивач ОСОБА_4 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова дарі, володіє мовами пушту, урду, англійською, має неповну середню освіту (11 класів). За сімейним станом незаміжня, виїхала з Афганістану з батьками, братом і сестрою.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (батьків, брата та сестри) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_4 з країни громадянської належності вона зазначила, що не може повернутись до Батьківщини через побоювання примусового одруження та фізичної розправи з боку командира талібів на ім'я ОСОБА_12, який вимагав від батька та брата співпрацювати з ним.

ОСОБА_4 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №66 (Том ІІ, аркуші справи 215-217).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0057 громадянки Афганістану ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 194-199).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, особова справа № 2016OD0057 (Том ІІ, аркуш справи 193).

ОСОБА_4 07 квітня 2016 року отримала повідомлення №5/1-156 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІ, аркуші справи 200-205), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_3 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова дарі, трохи розуміє мову пушту, урду, англійську, має середню освіту (12 класів). За сімейним станом незаміжня, виїхала з Афганістану з батьками, братом і сестрою.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (батьків, брата та сестри) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_3 з країни громадянської належності вона зазначила, що її батько працював у готелі «Кабул» (м. Кабул) та отримував погрози від командира радикального руху «Талібан», який вимагав від нього вільно пропускати в готелі їхніх людей та надавав інформацію про іноземних гостей готелю, а її та сестру хотіли силою видати заміж за родичів командира радикального руху «Талібан».

ОСОБА_3 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №68 (Том ІІІ, аркуші справи 121-123).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0057 громадянки Афганістану ОСОБА_3, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІІ, аркуші справи 107-112).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа № 2016OD0056 (Том ІІІ, аркуш справи 100).

ОСОБА_3 07 квітня 2016 року отримала повідомлення №5/1-155 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІІ, аркуші справи 101-106), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова дарі, володіє мовами пушту, російською, англійською на середньому рівні, має середню освіту (11 класів). За сімейним станом неодружений, виїхав з Афганістану з батьками та сестрами.

Позивач виїхав з Афганістану в складі родини (батьків та сестер) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебував протягом місяця, за міжнародним захистом не звертався. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він перебував у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності він зазначив, що він та його батько отримували погрози від командира радикального руху «Талібан», який вимагав від них співпрацювати, проте вони відмовилися допомагати талібам.

ОСОБА_1 21 березня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №65 (Том І, аркуші справи 203-205).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0055 громадянина Афганістану ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 233-236).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, особова справа № 2016OD0055 (Том І, аркуш справи 228).

ОСОБА_1 08 квітня 2016 року отримав повідомлення від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том І, аркуші справи 162-165), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Суд вважає рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту правомірними, обґрунтованими та такими, що скасуванню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

З матеріалів особових справ позивачів вбачається, що під час анкетування вони зазначали, що прибули в Україну 25.11.2015 року, за захистом не зверталися, однак ця інформація не відповідає дійсності, оскільки позивачі зверталися за міжнародним захистом до ГУДМС у м. Києві, їм були видані довідки про звернення за захистом в Україні, однак розгляд заяв призупинено через неявку їх на співбесіду та зазначені довідки визнані недійсними (Том І, аркуші справи 123, 241-242, Том ІІ, аркуш справи 184, Том ІІІ, аркуші справи 186-187). При цьому, 05.12.2015 року позивачів затримано в районі с. Фалемичі Волинської області за спробу незаконного перетину державного кордону України у напрямку Республіки Польща.

Крім того, позивачі виїхали з Афганістану до Російської Федерації, на території якої перебували на протязі 1 місяця, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вони знаходилися в третій безпечній країні та не звернулися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивачі потрапили на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, вони мали звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. Інформацією по країні походження підтверджується можливість використання іноземцем альтернативи внутрішнього переміщення (http//www.ecoi.net/news/188769: :afghanistan/101.general-security-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm).

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивачі зазначили, погрози від командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_12, проте перевіркою інформації по країні походження встановлено, що ОСОБА_12 був головою радикального руху «Талібан» в Афганістані та ймовірно загинув в грудні 2015 року (http//www.fergananews.com/news/24216).

При прийнятті рішення по справі суд враховує наявні розбіжності в інформації, наданої під час анкетування позивачів та співбесід з ними.

Позивачі зазначали, що хотіли потрапити в Україну, яку вважають безпечною країною, однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачі були затримані при спробі перетину кордону з Польщею.

Позивачі зазначали про те, що сестра ОСОБА_1 повідомляла про небезпеку для їх життів та реальність погроз від ОСОБА_12, проте ОСОБА_1 під час анкетування навіть не зазначив сестру в анкеті та повідомив, що у нього є два брати, а батьки померли.

Крім того, мати та сестри ОСОБА_1 зазначали про те, що люди ОСОБА_12 вимагали від нього закласти вибухівку в школі, однак, його батько ОСОБА_1 цієї інформації не зазначає.

ОСОБА_1 зазначав в анкеті, що ОСОБА_12 особисто погрожував йому та вимагав співпрацювати, але під час співбесіди він зазначив, що не бачив ОСОБА_12, а розмовляв з його довіреними особами.

ОСОБА_1 зазначала, що її діти не знали про погрози, однак ця інформація спростовується проведенням співбесід з ними.

Наявність розбіжностей в анкетах та протоколах співбесід позивачів, їх намагання потрапити до Польщі при знаходженні в безпечній країні, не звернення за захистом в РФ при перетині кордону цієї країни легально, не повідомлення та уникнення інформації щодо звернення за захистом в Україні раніше, наявність інформації про смерть особи, яка позивачам погрожувала, дає підстави вважати заяви позивачів явно не обґрунтованими, а інформацію щодо загрози їх життю та здоров'ю в країні походження сумнівною.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачам в Україні, оскільки вони не зазнавали жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, у них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, з наявних матеріалів справи суд не вбачає будь-яких обґрунтованих тверджень позивачів про загрозу їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивачів та правомірність рішень №62 від 31.03.2016 року, якими позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №62 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л.І. Свида