Справа № 815/6993/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" листопада 2016 р. м. Київ К/800/14032/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року у справі за позовом Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про скасування рішення про застосування фінансових санкцій та рішень про результати розгляду скарги,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року Інститут післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України (залучених до участі у справі протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2013р.) про визнання протиправними (недійсними) та скасування рішення №800 від 29.04.2013р. про застосування фінансових санкцій, рішення першого заступника начальника ГУПФУ в Одеській області №4719/08 від 11.06.2013р. та рішення першого заступника голови ПФУ №24595/09-10 від 17.09.2013р. про результати розгляду скарг.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.10.2013р. позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідачі в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечили, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду попередньої інстанції, яке вони просили залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що Актом документальної перевірки від 05.03.2013р. №106 було виявлено заниження Інститутом післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту внесків за тарифом 33,2% у січні-березні та травні-серпні 2010 року на загальну суму 22392,01грн. та тарифом 1-5% у січні-листопаді 2010 року на загальну суму 3827,08грн., чим порушено п.6 ч.2 ст.17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

29.04.2013р. начальником Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси, на підставі Акту №106 від 05.03.2013р., прийнято рішення №800 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків в розмірі 45044,81 грн.

Приймаючи вказане рішення, відповідач керувався положеннями п.4 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону, що діяв до 01.01.2011р.) та абз.6 п.7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

22.05.2013р. позивачем на зазначене рішення УПФ України в Приморському районі міста Одеси №800 від 29.04.2013р. подано скаргу до ГУПФ України в Одеській області, рішенням якого за №4719/08 від 11.06.2013р. скаргу залишено без задоволення, а рішення про застосування фінансових санкцій - без змін.

В подальшому, позивач звернувся зі скаргою до Пенсійного фонду України, в процесі розгляду якої останнім прийнято рішення від 30.08.2013р. про продовження розгляду скарги до 17.09.2013р., а 17.09.2013р. - рішення про залишення скарги без задоволення, а рішення УПФ України в Приморському районі міста Одеси про застосування фінансових санкцій №800 від 29.04.2013р. - без змін.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів, позивач звернувся з позовом в даній справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття органом Пенсійного фонду України рішення від 29.04.2013р. норма закону, яка передбачала відповідальність за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхових внесків втратила чинність у зв'язку з набранням з 01.01.2011р. чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову та беручи до уваги приписи пункту 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", прийшов до висновку, що заборгованість у зв'язку з несплатою страхових внесків, а відтак і накладені штрафні санкції, які виникли за 2010 рік, мають бути застосовані (стягнуті) і після 01.01.2011р., оскільки зазначена заборгованість і штрафні санкції виникли в період дії п.4 ч.9 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України вказує на наступне.

До 01.01.2011р. відносини, що виникали між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулювались Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058), яким визначались платники страхових внесків, порядок їх нарахування, обчислення та сплати, стягнення заборгованості за цими внесками, накладення фінансових санкцій.

Статтею 20 Закону №1058 встановлено порядок обчислення та сплати страхових внесків. Абзацом першим частини шостої цієї статті встановлено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. У даному випадку базовим звітним періодом є календарний місяць.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст.20 Закону №1058).

Відповідно до п.4 ч.9 ст.106 Закону №1058 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчими органами Пенсійного фонду за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми.

Згідно з ч.14 ст.106 Закону №1058 строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафних санкцій не застосовується.

Із набранням 01.01.2011р. чинності Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» наведена норма була скасована.

Водночас відповідно до абзацу п'ятого пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011р., в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01.01.2011р. не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011р., в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01.01.2011р. не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за органами Пенсійного фонду збережено повноваження щодо застосування фінансових санкцій за несплату заборгованості зі страхових внесків, яка виникла до 01.01.2011р.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03.07.2012р. у справі №21-157а12, від 19.02.2013р. у справі №21-432а12, від 03.12.2013р. у справі №21-414а13, від 07.10.2014р. у справі №21-269а14, від 31.03.2015р. у справі №21-77а15.

Таким чином, суд апеляційної інстанції по суті прийшов до правильного висновку про наявність у Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси як таких підстав для прийняття рішення №800 від 29.04.2013р. про нарахування позивачеві на підставі п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» фінансових санкцій в розмірі 45044,81 грн., проте, при цьому, зазначаючи, що такі санкції були нараховані в зв'язку з тим, що Актом документальної перевірки від 05.03.2013р. №106 виявлено заниження внесків за тарифом 33,2% у січні-березні та травні-серпні 2010 року на загальну суму 22392,01грн. та тарифом 1-5% у січні-листопаді 2010 року на загальну суму 3827,08грн., апеляційний суд правильність здійснених пенсійним органом нарахувань не перевірив.

Крім того, сам Акт документальної перевірки від 05.03.2013р. №106, який був підставою для прийняття спірного рішення, судами не витребовувався й в матеріалах справи відсутній.

При цьому, ст.159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.3 ч.1 ст.163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з ч.1 ст.138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті Кодексу адміністративного судочинства України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі»).

Також в пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.23 та п.25 Рішення «Проніна проти України» від 18.07.2006р. вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Проте, судами було залишено поза увагою посилання Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту в поданій ним позовній заяві та, як наслідок, не досліджено й не надано правової оцінки законності оскаржуваного рішення пенсійного органу в контексті дати отримання позивачем рішення ПФУ про продовження розгляду його скарги та приписів пунктів 5.1 та 6.8 Порядку розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв платників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 08.10.2010р. №22-7 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2010р. за №1096/18391, за змістом яких орган Пенсійного фонду зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом двадцяти календарних днів, наступних за днем отримання скарги, або протягом строку, продовженого за рішенням органу Пенсійного фонду, на адресу скаржника поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку, про що робиться відмітка в журналі реєстрації скарг; орган Пенсійного фонду може прийняти рішення про продовження строків розгляду скарги понад строки, визначені в абзаці першому цього пункту, але не більше шістдесяти календарних днів, та письмово повідомити про це скаржника до закінчення двадцятиденного строку; якщо вмотивоване рішення за скаргою (заявою) не надсилається скаржнику протягом строку, встановленого для розгляду його скарги (заяви), або протягом строку, продовженого за рішенням органу Пенсійного фонду, така скарга (заява) вважається повністю задоволеною на користь скаржника з дня, наступного за останнім днем зазначених строків; скарга (заява) вважається також повністю задоволеною на користь скаржника, якщо рішення органу Пенсійного фонду про продовження строків її розгляду не було надіслано скаржнику до закінчення двадцятиденного строку.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст.210,220,222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Інституту післядипломної освіти спеціалістів морського і річкового транспорту задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.