Справа № 754/12558/16-а
Суддя: Панченко О. М.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/646/16
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 листопада 2016 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва ПАНЧЕНКО О.М., розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України у м. Києвв про визнання дій неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28 липня 1998 року по теперішній час він працює в органах прокуратури України.

07.09.2016 він звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Відповідачем, листом від 21.09.2016 №13778/06, надано відповідь щодо відмови в задоволенні його заяви та зазначено, що у відповідності до Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення загального стажу 22 роки і 6 місяців та на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років і 6 місяців. При цьому, Відповідачем згідно вказаного листа констатовано факт, що на момент звернення його 07.09.2016 року із заявою про призначення пенсії його загальний стаж складає 22 роки 8 місяців і 26 днів та стаж на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 20 років 3 місяці 9 днів. Також, Відповідач у вказаному листі зазначив, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, з 01 червня 2015 року закону норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, втратили чинність, і у зв'язку з цим з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються, тому згідно його заяви від 07.09.2016 на даний час відсутні підстави для призначення йому пенсії за вислугу років за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Вважає такі дій Відповідача протиправним та такими, що порушують його конституційні права, тому був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просив суд про визнання протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року) та зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати йому пенсію за вислугою років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року) з 07 вересня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження її максимального розміру.

Стороною відповідача до суду було надано заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1 відповідно до яких дії відповідача відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підстав для призначення пенсії позивачу та здійснення її нарахування немає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно із п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28 липня 1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.

07.09.2016 він звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Відповідачем, листом від 21.09.2016 №13778/06, надано відповідь щодо відмови в задоволенні його заяви, оскільки не має для цього законних підстав.

Аналізуючи правомірність такої відмови відповідача у призначенні та нарахуванні пенсії позивачу, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України від 28.06.1996 року, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законодавством. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» N1788-XII від 05.11.1991 року відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на пенсію, в тому числі за вислугою років, а нараховують та виплачують пенсію громадянам органи Пенсійного фонду України. Підтвердженням права на пенсію за вислугу років є документ - трудова книжка особи (ст. 62 цього Закону).

Відповідно до «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014 та «Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 року, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що через підпорядковані йому територіальні органи реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

У своїй діяльності Пенсійний фонд України, керуючись Конституцією України та законами України, здійснює контроль за додержанням вимог законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, призначає і виплачує пенсії.

На території міста Києва для виконання зазначених функцій створені територіальні органи Пенсійного фонду України, зокрема Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно вимог ст. ст. 48, 49 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, прокурори і слідчі прокуратури заохочуються за сумлінне виконання службових обов'язків і за це Держава їм гарантує належне матеріальне та соціальне забезпечення (житло, знижки на оплату комунальних послуг, безоплатний проїзд і т.і.).

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» № 3662-ХІІ від 26.11.1993 року, закон доповнено статтею 50-1, якою регламентовано порядок одержання працівниками прокуратури пенсії за вислугу років, а в подальшому 12.07.2001 року Верховною Радою України Законом України № 2663-ІІІ, до зазначеної статті внесено зміни, відповідно до яких, Держава надала позивачу, як працівнику органів прокуратури України, додаткові гарантії щодо пенсійного забезпечення за досягненням вислуги років.

Зазначеними змінами визначено, що:

- прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

- розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

- до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, у відповідності до зазначених змін, що стосуються пенсійного забезпечення працівників прокуратури, строк роботи на усіх посадах, які я протягом 18 років обіймав в органах прокуратури, а також половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі повинні бути зараховані до строку вислуги років, яка є підставою для призначення та нарахування позивачу відповідної пенсії.

Підтвердженням того факту, що позивач має право на отримання пенсійного забезпечення за вислугою років є надані ним до адміністративного позову наступні документи: архівна довідка з Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 0-10-17/449 від 12.09.2016 року, в якій зазначено, що позивач дійсно з 01.091993 року був зарахований до складу студентів першого курсу денного відділення юридичного факультету Київського ордена Леніна і ордена Жовтневої революції Державного університету ім. Т.Г.Шевченка на підставі Наказу № 910-33 від 22.07.1993 року. В червні 1998 року закінчив повний теоретичний та практичний курс навчання денного відділення за спеціальністю «Правознавство» здобув кваліфікацію «спеціаліст права» »; диплом спеціаліста про повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» від 20 червня 1998 року серії КВ номер НОМЕР_2.

Трудова діяльність позивача підтверджується даними трудової книжки серії НОМЕР_1 виданої 30 липня 1998 року на ім'я позивача ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи.

Отже, належними та допустимими доказами по справі підтверджується факт трудового стажу позивача на посадах стажиста на вакантну посаду слідчого прокуратури, слідчого, старшого слідчого, слідчого в особливо важливих справах, старшого прокурора відділу, старшого слідчого в особливо важливих справах, начальника слідчого відділу виключно в органах прокуратури України.

Таким чином в сукупності даних та їх документальному підтвердженні можна дійти висновку, що час роботи на усіх посадах, які обіймав позивач в органах прокуратури та половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі в сукупності складає 20 років 3 місяці 9 днів, що дає йому право та є підставою для призначення пенсії за вислугою років.

Як зазначив в своєму позові позивач, працюючи в органах прокуратури і належно виконуючи свої службові обов'язки, він не передбачав, що у подальшому буде прийняте нове законодавство, яке значно звузить гарантовані йому Конституцією України права.

Питання передбачуваності національного законодавства неодноразово висвітлювалося у рішеннях Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у його рішенні від 28.11.2009 року у справі «Бумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Крім того, у Рішенні від 13.12.2001 року за справою «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

Однак, вищим законодавчим органом Держави Україна - Верховною Радою України 14.10.2014 року прийнято Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, яким змінено умови набуття працівниками органів прокуратури України права на пенсію за вислугу років.

Зокрема, відповідно до ст. 86 зазначеного Закону, законодавцем значно збільшено строк вислуги років, необхідний для одержання прокурорами права на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

У відповідності до зазначеної норми закону, на момент звернення до Управління за призначенням пенсії, тобто, станом на 07.09.2016 року, вислуга років, яка б дала змогу позивачу одержати нарахування пенсії повинна складати не менше 22 років та 6 місяців.

Крім того, відповідно до змін, розмір пенсії за вислугу років не може перевищувати 60 відсотків від місячної (чинної) заробітної плати, а в період часу із 01.01.2016 року до 31.12.2016 року розмір пенсії у грошовому виразі не може перевищувати 10 740 гривень.

В той же час, ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що статус прокурорів визначається Конституцією України (в тому числі, що стосується соціальних гарантій), цим та іншими законами України.

Аналогічний поступ у сторону звуження гарантованих позивачу Державою соціальних гарантій зроблено Верховною Радою України із прийняттям нею Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VII від 08.07.2011 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-УІІІ, якими скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до спеціальних законів України, у тому числі Закону України «Про прокуратуру», а також обмежено максимальний розмір пенсії сумою 10 740 гривень.

Таким чином, Законами України «Про прокуратуру» №1697 від 14.10.2014 року, «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VII від 08.07.2011 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року Держава в особі законодавчого органу звужено соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги, збільшивши його до 22 років 6 місяців; зменшено розмір пенсії у відсотковому вимірі від розміру заробітної плати та порядок її розрахунку; обмежено максимальний розмір пенсії сумою 10 740 гривень.

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в часі, слід виходити із того, що відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Зважаючи на вищевикладене, дії суб`єкта владних повноважень - Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві пов`язані із відмовою у призначенні пенсії позивачу протирічать конституційним засадам прав і свобод, оскільки зменшують рівень соціальної захищеності певної категорії громадян, які перебувають на службі в правоохоронних органах держави.

Відтак, обчислення стажу, що дає право на пенсійне забезпечення, повинно відбуватися за нормами Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в редакції від 12.07.2001 року, відповідно до якого станом на сьогодні позивач має право на призначення, нарахування та виплату йому пенсії за вислугою років у розмірі 90 відсотків з середнього заробітку, без обмеження її максимального розміру, оскільки таке обмеження не передбачене цим Законом.

Такий висновок однозначно витікає на підставі аналізу рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року у справі щодо визначення конституційності положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІІ, якими із 01.06.2015 року скасовано нарахування довічного грошового утримання за спеціальними законами суддям.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України висловився про неконституційність зазначеного Закону, у тому числі щодо скасування нарахування пенсій за спеціальним законом «Про прокуратуру». Відповідно до рішення суду, зазначений закон погіршує становище пенсіонерів, оскільки скасовує пільгу гарантовану Конституцією України для певних категорій громадян, а тому зазначений закон втратив чинність із дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто із 08.06.2016 року.

У тому ж рішенні Конституційний Суд України констатував, що зазначене рішення є преюдиційним при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку із правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень закону, визнаного неконституційним, є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і оскарженню не підлягає.

Порушені мною у даній позовній заяві питання неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України за конституційними поданнями різних суб'єктів.

За результатами розгляду зазначених конституційних подань, Конституційний Суд України вирішив, що нормативно-правові акти, які звужують коло гарантій держави і були предметом розгляду є неконституційними та підлягають скасуванню, а акти, які підтверджують гарантії держави відповідають Конституції України та підлягають обов'язковому виконанню.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з гарантій, передбачених Конституцією України, відповідно до яких права та свободи не є вичерпними, гарантуються та не можуть бути скасовані, суд приходить до висновку про те, що дії Відповідача стосовно відмови позивачу у призначенні пенсійного забезпечення за вислугою років є протиправними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001), ст. ст. 19, 22, 46, 55 Конституції України, ст. ст. 2, 6-11, 17-19, 104-107,161,162, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України у м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії посадових осіб Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року).

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції від 12.07.2001 року) з 07 вересня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження її максимального розміру.

Судові витрати по справі компенсуються за рахунок коштів з Державного Бюджету України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її отримання.

Головуючий: