Справа № 809/843/16
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року Справа № 876/8008/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якому просив визнати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк» Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича виплатити йому 200000 гарантованої суми вкладу; зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк» Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича включити позивача до реєстру вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Банк» Київська Русь».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року провадження у справі закрито. Роз'яснено позивачу, що вирішення даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач, яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржувана постанова є безпідставною, необґрунтованою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, просить таку скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що фізична особа, яка вважає свої права порушеними внаслідок протиправних дій (чи бездіяльності) зі сторони Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при ліквідації неплатоспроможного банку, потрапляє в ситуацію правової невизначеності щодо захисту своїх прав у суді з огляду на те, що адміністративним судам такі справи, за висновками Верховного Суду України, непідсудні, водночас, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень України, станом на сьогодні, існує практика відмови суддів господарських судів у прийнятті позовних заяв фізичних осіб до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з посиланням на п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, на думку останніх, справа не підлягає розгляду в господарських судах України. Проте з системного аналізу п. 1 ч. 2 ст. 17 та п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України вбачається, що дана категорія справ підсудна саме адміністративним судам.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ "Про банки та банківську діяльність" (далі - Закон № 2121-ІІІ) передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому абзацом другим частини другої статті 215 ЦК передбачено, що у випадках, встановлених ЦК, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У справі, яка розглядається, встановлено, що Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

За таких обставин, на думку колегії суддів, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в Постановах від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі № 21-286а16.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права та прийнято вірне рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року про закриття провадження в адміністративній справі № 809/843/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська