Справа № 826/5540/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Справа: № 826/5540/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач-2) про:

- визнання протиправними дій відповідача-1 щодо несплати належних позивачу коштів на відрядження;

- стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості по витратах на відрядження в розмірі 3300,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача заборгованість по витратах на відрядження в розмірі 3300,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

У період з 09.01.2013 р. по 05.06.2013 р. на підставі розпоряджень першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 04.01.2013 р. № 2, від 01.03.2013 р. № 33, від 22.04.2013 р. № 142 позивач перебував у службових відрядженнях для виконання заходів з якісної організації знімання відеоматеріалів та монтування відеофільмів.

Після повернення з відрядження позивачем було подано до бухгалтерії військової частини звіт про використання коштів, а також фінансові документи, що підтверджують витрачені кошти під час відрядження.

16.12.2013 р. військова частина НОМЕР_1 звернулася до ГУ по роботі з особовим складом ЗСУ з листом № 567, в якому просила профінансувати ВЧ у грудні 2013 року на суму 2700,00 грн. для виплати коштів на відрядження військовослужбовця капітана ОСОБА_1

14.12.2015 р. ГУ по роботі з особовим складом ЗСУ звернулося до військової частини НОМЕР_1 з листом № 335/5203, в якому зазначено, що в порушення вимог керівних документів, що регламентують порядок виплати коштів на відрядження, станом на грудень 2015 року кошти за відрядження у періоди з 09.01.2013 р. по 05.06.2013 р. не виплачені та наведено розрахунок на загальну суму 3300,00 грн.

30.12.2015 р. військовою частиною НОМЕР_1 було направлено ГУ по роботі з особовим складом ЗСУ лист з доповіддю про те, що помічником командира батальйону з фінансово-економічної роботи начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 прапорщиком ОСОБА_2 були надані заявки на потребу в коштах за видатками, які знаходяться у віданні виконавця бюджетних програм, а саме Головного управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України, а також повідомлено, що на протязі 2013-2014 років фінансування військової частини НОМЕР_1 для здійснення розрахунку витрат на відрядження даного військовослужбовця не було.

Станом на момент звернення до суду з даним позовом вказана сума позивачу не виплачена

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати йому коштів на відрядження на загальну суму 3300,00 грн., звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що військовою частиною вчинялися всі можливі дії для виплати позивачу коштів на відрядження, а тому нездійснення таких виплат не є протиправним, а також з того, що позивач дійсно має право на отримання коштів на відрядження у розмірі 3300,00 грн., які йому виплачені не були та підлягають стягненню на його користь з військової частини НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі ПК України), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 р. № 98 (далі Постанова № 98), Інструкцією про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 29.08.2011 р. № 530 (далі Інструкція № 530).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6 статті 14 Закону № 2011-ХІІ регламентовано, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 13 Постанови № 98 особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

У п. 1 Інструкції № 530 визначено, що службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

Виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення проводяться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження.

За відсутності в посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) добові не виплачуються

Військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Отже, законодавством регламентовано право військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, на відшкодування відповідних витрат та зобов`язання військової частини за місцем проходження служби їх виплатити.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, перебуваючи у відрядженнях напротязі періоду з 09.01.2013 р. по 05.06.2013 р., та звернувшись до бухгалтерії військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження служби, набув право на відшкодування понесених ним витрат на відрядження, однак, напротязі більше ніж двох років відшкодування таких коштів відповідачем-1, як військовою частиною за місцем проходження ним служби, здійснено не було, а отже, допущено протиправну бездіяльність, що призвело до порушення права позивача, закріпленого у ст.14 Закону № 2011-ХІІ.

При цьому, доводи апелянта щодо відсутності в нього фінансових ресурсів для відшкодування позивачу витрат на відрядження та вчинення ним для цього всіх можливих дій колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, за більше ніж дворічний строк відповідач лише двічі звернувся до ГУ з проханням щодо виділення коштів на відшкодування ОСОБА_1 витрат на відрядження /Т.1 а.с.17-18/, вчинення будь-яких інших дій, націлених на виконання ним свого обов`язку перед позивачем, апелянтом не доведено (наприклад, звернення до компетентних вищестоящих суб`єктів владних повноважень, до головного розпорядника бюджетних коштів для вказаних потреб тощо).

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що докази на підтвердження зазначених доводів апелянта також були витребувані в нього ухвалою апеляційного суду /Т.1 а.с.73-74/, однак, документи, надані на її виконання, а саме лист до ГУ від 16.12.2013 р. № 567, копія якого вже була наявна у матеріалах справи, та довідки про зміни до кошторису, не є належними доказами на підтвердження зазначених обставин.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що частиною 2 статті 71 КАС України презумується обов`язок доведення саме відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності вчинених ним дій, допущеної бездіяльності та/або прийнятого рішення.

Більш того, колегією суддів враховується правова позиція, викладена у рішеннях Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 р. у справі «Жовнер проти України» та від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України», в яких ЄСПЛ, зокрема зазначив, що відсутність коштів не може бути причиною невиконання органами державної влади їхніх зобов`язань, а також, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів як підставу для невиплати боргу. Такі обставини не є виключними і невиконання через це державним органом його обов`язків є порушенням ст. 13 Конвенції.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст.86 КАС України, та перевіряючи рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, тобто у межах апеляційної скарги, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, колегія суддів вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 було допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу належних йому коштів на відрядження.

Разом з тим, в адміністративному позові позивачем, зокрема було заявлено позовну вимогу про визнання протиправними дій відповідача-1 щодо невиплати йому зазначених коштів, що вказує на обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права та, у відповідності до ст.11 КАС України, є правовою підставою для виходу за межі позовних вимог і задоволення їх шляхом визнання протиправною наведеної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що застосування саме такого способу захисту порушеного права позивача відповідає вимогам ст.ст. 2, 162 КАС України.

Таким чином, перевіривши рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що ним було неповно встановлено обставини та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині та, у відповідності до ст. 202 КАС України, є правовою підставою для його скасування.

Перевіряючи оскаржувану постанову суду в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів звертає увагу на те, що з вищенаведених листів військової частини НОМЕР_1 до ГУ вбачається, що фактично нею було визнано право позивача на відшкодування коштів на відрядження і матеріалами справи підтверджується, що позивачу до виплати належить 3300,00 грн., однак, як було встановлено вище, відповідачем-1, внаслідок допущення ним протиправної бездіяльності, такі кошти не виплачені, що з урахуванням викладеного, обумовлює наявність правових підстав для їх стягнення в судовому порядку.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення таких позовних вимог і вважає, що при ухвалені оскаржуваної постанови в цій частині судом повно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дотримано вимоги ст.159 КАС України, а тому, воно підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта про те, що позивач перебував у відрядженні за завданням штабу і його відрядження перевищувало п`ять днів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 було визнано право позивача на отримання спірного відшкодування саме у військовій частині.

Більш того, із системного аналізу Постанови № 98 та Інструкції № 530, які є спеціалізованими нормативно-правовими щодо спірних правовідносин, вбачається, що такі кошти мають виплачуватися саме за місцем проходження служби і жодних доказів щодо звернення до штабу для виділення коштів суду надано не було, а накази про відрядження позивача на визначені ними терміни відповідачем-1 не оскаржувалися, протиправними у порядку, встановленому законом не визнавалися та ніким не скасовувалися.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 підлягає задоволенню частково, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасуванню, адміністративний позов в цій частині позовних вимог задоволенню частково, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини щодо несплати ОСОБА_1 коштів на відрядження скасувати.

Адміністративний позов в цій частині позовних вимог задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо несплати ОСОБА_1 коштів на відрядження в розмірі 3300,00 грн.

У задоволенні іншої частини зазначених позовних вимог - відмовити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 24 листопада 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:
Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.