Справа № 384/360/16-а(2-а/387/10/16)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 листопада 2016 року справа № 384/360/16-а(2-а/387/10/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя: Ясенова Т.І.

судді: Суховаров А.В. Головко О.В.

секретар судового засідання: Фірсік Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вільшанської селищної ради Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Вільшанської селищної ради від 09.10.2015 №442 «Про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки в постійне користування».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку. Також рішенням виконкому Вільшанської селищної ради від 30.10.1988 № 131 позивачу передано у приватну власність безкоштовно земельну ділянку з наступною видачею Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,60 га по АДРЕСА_1 для ведення підсобного господарства. Його земельна ділянка межує зі спірною земельною ділянкою, яка є комунальною власністю .

06.11.2015 позивач звернувся до Вільшанської селищної ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства площею 2, 0 га та ведення садівництва площею 0,12 га.

Рішенням Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області № 19 від 24.12.2015 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, що вказана земельна ділянка надана під громадське пасовище.

На запит про отримання публічної інформації позивач 15.06.2016 року отримав рішення Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області №442 від 09.10.2015 «Про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки в постійне користування», згідно якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності категорії земель сільськогосподарського призначення територіальній громаді Вільшанської селищної ради у постійне користування без права зміни її цільового призначення, загальною площею 37,4280 га ( кадастровий номер НОМЕР_1 ) для сінокосіння та випасання худоби. Вказане право зареєстроване 27.11.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Вільшанського РУЮ Кіровоградської області за № 12312232 .

Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, оскільки всупереч вимог статей 22, 34 ЗК України відповідачем було неправомірно визначено суб'єкта землекористування. Також вказаним рішенням відповідача при прийнятті рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки були порушені його права, як суміжного землекористувача та власника земельної ділянки під житловим будинком. Оскаржуване рішення відповідача позбавляє позивача можливості реалізувати право на отримання безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та ведення садівництва.

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2016 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та роз'яснено позивачу право на звернення до суду з даними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що відповідно до змісту адміністративного позову, позивач оскаржує не рішення Вільшанської селищної ради №19 від 24.12.2015 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а рішення №442 від 09.10.2015 про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у постійне користування територіальній громаді. Отже, фактично позивачем оскаржується право територіальної громади на постійне користування спірною земельною ділянкою, що вже існує.

Оскільки відповідачем прийнято рішення про передачу земельної ділянки у користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність у даної справи ознак адміністративної юрисдикції, оскільки предметом даного позову є рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджено проект землеустрою щодо надання земельної ділянки у постійне користування територіальній громаді, а тому відповідач при його винесенні здійснював владні управлінські функції, оскільки в цих правовідносинах останній реалізує свої розпорядчі функції у сфері земельних відносин, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції. Також зазначає, що позивач оскаржує не право, що існує територіальної громади на постійне користування спірною земельною ділянкою, а законність прийнятого рішення, яке є предметом спору.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, місце і час апеляційного розгляду справи, що підтверджено рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, у судове засідання не прибули.

Представниками позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності апелянта та його представників.

Представником відповідача також подано заяву про розгляд справи у відсутності представника.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У відповідності до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються судами в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до змісту позовних вимог підставою звернення позивача до суду стало рішення Вільшанської селищної ради яким затверджено проект землеустрою щодо надання земельної ділянки у постійне користування територіальній громаді Вільшанської селищної ради для сінокосіння та випасання худоби (громадське пасовище).

Відповідно до матеріалів справи рішенням Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області №442 від 09.10.2015 «Про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки в постійне користування» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності категорії земель сільськогосподарського призначення територіальній громаді Вільшанської селищної ради у постійне користування без права зміни її цільового призначення, загальною площею 37,4280 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для сінокосіння та випасання худоби.

Вказане право зареєстроване 27.11.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Вільшанського РУЮ Кіровоградської області за № 12312232.

Верховний Суд України, зокрема у постановах від 04 листопада 2015 року №21-3296а15, від 25 листопада 2015 року у справі № 21-5535а15, від 26 січня 2016 року у справах № 21-3367а15, 21-5523а15, від 01 березня 2016 року у справі № 21-3174а15, висловив правову позицію відповідно до якої, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок в оренду чи у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

За вказаних обставин, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі

на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтовано виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки спір у справі є спором про право, який має вирішуватись на нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду інстанції відсутні.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.199, ст.ст. 200, 205, 206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2016 року по справі № 384/360/16-а (2-а/387/10/16) - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко