Справа № 335/11897/16-а
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Воробйов А.В., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 року ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначає, що 01.09.2016 року він звернувся до УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя з документами, необхідними для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" (в редакції Закону №1789-ХІІ).

Листом №255/к-9 від 14.09.2016 року відповідач відмовив в призначенні пенсії за вислугу років з тих підстав, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України „Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України „Про прокуратуру".

Таким чином, йому відмовлено у встановленні 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, де має зараховуватися час роботи на прокурорських посадах та половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, а також відмовлено в нарахування пенсії у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку.

Вважає таке рішення відповідача незаконним.

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.11.2016 року просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

2. Зобов'язати УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя зарахувати йому до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, половину строку навчання на юридичному факультеті Запорізького національного університету з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року, що складає 2 роки 5 місяців.

3. Зобов'язати УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя призначити з 01 вересня 2016 року та виплачувати йому пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 17.08.2016 року №11-492вих.-16, від 29.08.2016 року №18-656вих.-16, №18-655 вих.-16, №18-654 вих.16, з наступним проведенням перерахунку пенсії, у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію, без обмеження її максимального розміру та оподаткування.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 21.коп..

Суддя ухвалив розглядати справу в порядку скороченого провадження згідно ст. 183-2 КАС України, провадження відкрито ухвалою судді від 01.11.2016 року.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду 15.11.2016 року, відповідач зазначає, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України „Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VІІІ у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", „Про статус народного депутата України", „Про Кабінет Міністрів України", „Про судову експертизу", „Про Національний банк України", „Про службу в органах місцевого самоврядування", „Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України".

Крім того, Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ втратив чинність з 15.07.2015 року у зв'язку з набранням чинності нового Закону України „Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697- VІІ, яким визначено та регулюється питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України.

На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом встановлено, що відповідно до Диплому спеціаліста серії НОМЕР_1 від 30.06.1998 року та додатку до диплому спеціаліста, ОСОБА_1 закінчив у 1998 році Запорізький державний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю „Правознавство" та здобув кваліфікацію юриста.

З копії трудової книжки ОСОБА_1, також вбачається, що з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року позивач проходив навчання в вищезазначеному закладі.

Також відповідно до трудової книжки та довідки прокуратури Запорізької області від 17.08.2016 року №11-492вих.-16, яка видана прокурору Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1, останній має загальний стаж роботи станом на 17.08.2016 року 20 років 09 місяців 08 днів, з них:

- половина строку навчанні в вузі - 02 роки 04 місяці 29 днів;

- робота на прокурорсько-слідчих посадах - 18 років 04 місяці 09 днів.

01.09.2016 року позивач звернувся до УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя з заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" (в редакції Закону №1789-ХІІ) в розмірі 90 відсотків від заробітку.

Листом №255/к-9 від 14.09.2016 року відповідач відмовив в призначенні пенсії за вислугу років з тих підстав, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України „Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України „Про прокуратуру".

Вирішуючи спір, що виник між сторонами з приводу наявності в позивача права на пенсію за вислугу років станом на 01.09.2016 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Як зазначено вище, позивач з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року проходив навчання Запорізькому державному університеті.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону №1789-ХІІ, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Половина строку навчання позивача в вузі складає 02 роки 04 місяці 29 днів.

Позивач був призначений на роботу в органах прокуратури України з 1998 року.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України - гарантується.

Отже, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII

Таким чином, суддя дійшов висновку про те, що відмовляючи у перерахунку пенсії позивачу за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (в редакції від 12.07.2001), який на час звернення з заявою про призначення пенсії, мав загальний стаж роботи за вислугою років - 20 років 09 місяців 08 днів, у тому числі на прокурорських посадах - понад 18 років 04 місяців 09 днів, відповідач діяв неправомірно та порушив соціальні права і свободи позивача, а тому вимоги останнього підлягають задоволенню, в частині зобов'язання УПФУ у Вознесенівському районі м. Запоріжжя зарахувати позивачу до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, половину строку навчання на юридичному факультеті Запорізького національного університету з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року та зобов'язання призначити з 01 вересня 2016 року та виплачувати йому пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити, так як спір виник щодо права на пенсію за вислугу років, а не її розміру.

На підставі викладеного, 2, 6, 8, 9-11, 69-71, 159-163, 167, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні з 01.09.2016 року пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя зарахувати ОСОБА_1 до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, половину строку навчання на юридичному факультеті Запорізького національного університету з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року, що складає 2 роки 4 місяця 29 днів.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 з 01.09.2016 року та виплачувати йому пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного Бюджету України на користь ОСОБА_1 551 гривню 20 копійок судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: А.В. Воробйов