Справа № 815/2104/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2104/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

судді - Свиди Л.І.,

судді - Стефанова С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.03.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просив суд:

-рішення Державної міграційної служби України від 17.03.2016 року № 160-16 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати;

-зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням йому відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача такий висновок є необґрунтованим та безпідставним, відповідач при прийняті оскаржуваного рішення не прийняв до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадської належності - до Афганістану.

У випадку повернення позивача до Афганістану його життю на свободі буде загрожувати небезпека оскільки, в країні громадського походження позивача обстановка в плані безпеки погіршилась. Рух «Талібан» та антиурядові елементи розгорнули широку компанію у ході якої , зокрема був тимчасово захоплений адміністративний центр провінції м. Кундуз.

Позивач зазначає, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань його щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Афганістану.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві (а.с.4-11).

Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися. 15.11.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с.20-24).

В обґрунтування заперечення представник відповідача зазначив, що позивач набув статусу біженця іноземця на території Російської Федерації. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи до України з позиції набуття міжнародного захисту в нашій країні ураховуючи факт набуття міжнародного захисту на території РФ. Крім того, не встановлено жодних причин, які б унеможливлювали добровільне повернення позивача до Афганістану, ураховуючи факт наявності родичів на території Афганістану.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував ДМС Україні прийняти рішення про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Учасники процесу після надання своїх усних пояснень не заперечували проти подальшого розгляду справи в поряду письмового провадження.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянин Афганістану. В 1999 році з прийомною родиною виїхав з країни громадського походження до Таджикистану через тиск на батька, який був колишнім співробітником служби безпеки Афганістану, з боку представників радикального руху «Талібан». На території Таджикистану родина перебувала більше року, після виїхала на територію Російської Федерації, де прийомний батько та матір позивача отримали статус біженця в 2006 році, позивач був вписаний до посвідчення його матері.

10.10.2008 року позивач отримав посвідчення біженця серії НОМЕР_1 (строк дії посвідчення біженцем був продовжений до 25.08.2012 року) (а.с.116-117).

В 2012 році іноземець зробив спробу нелегально виїхати в Україні та був затриманий прикордонниками.

16.03.2012 року позивач звернувся за захистом до УДМС у Луганській області, відповідно до наказу від 26.03.2012 року №11 йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судових інстанціях Луганської та Одеської області, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2012 року по судовій справі №1570/4939/2012 адміністративний позов залишено без руху.

Остання реєстрація позивача в УДМС у Луганській області закінчилась 31.08.2012 року із вказаного періоду до моменту чергового звернення до ГУДМС в Одеській області від 20.03.2015 року позивач перебував на території нашої країни нелегально, у зв'язку з чим на нього складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачений ст. 203 КУпАП (а.с.76).

17.03.2016 року ДМС України прийняла рішення № 160-61, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.28).

Рішення № 160-61 від 17.03.2016 року прийняте на підставі висновку від 09.03.2016 року ГУ ДМС в Одеській області (а.с.136-146).

Зазначений висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі», на п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд зазначає, що огляду на матеріали справи разом із наявною інформацією по країні громадського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження позивача. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі його повернення на Батьківщину, або у разі повернення до країни, яка надала йому захист (Російська Федерація).

Директива Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, та вважає рішення ДМС України від 17.03.2016 року № 160-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Л.І. Свида

Суддя С.О. Стефанов