Справа № 826/12513/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 листопада 2016 року № 826/12513/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до треті особиВищого господарського суду України Державної казначейської служби України
про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Вищого господарського суду України (надалі - відповідач або ВГСУ), за участі третьої особи - Державної казначейської служби України (надалі - третя особа), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на час реалізованого права на відставку.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», з тої підстави, що на момент звільнення позивача вказана стаття Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виключена відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ. На думку позивача, втрата чинності Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, так і обмеження вихідної допомоги судді Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI до 10 заробітних плат за останньою посадою згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VІ, так і виключення в подальшому з вказаного Закону статті 136 «Вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою» відповідно до Закону України від 27.03.2014 № 1166-VІІ не можуть скасувати вже набуте ним у 2008 році право на одержання вихідної допомоги, гарантоване на той час ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів».

Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, та попередньо надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях від 28.09.2016 № 01-23/941/2945/16. В тексті своїх заперечень представник ВГСУ зазначив про правомірність прийнятого судом рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 15.03.2016 щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, що оформлене заявою (вх. № 01-23/941/16 від 15.03.2016). На переконання представника відповідача передбачена ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виплата пов'язувалась з виходом судді у відставку, а не з набуттям ним певного стажу роботи, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови «Про звільнення суддів» від 12.11.2015 № 788-VІІІ. Якраз на той момент приписи ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» втратили чинність, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті такої вихідної допомоги.

Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, та жодних пояснень та додаткових документів до суду не подала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття позивача та представника третьої особи в судове засідання 02.11.2016, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 вперше була обрана суддею 03.04.1989.

Постановою Верховної Ради України від 04.07.2002 № 58-ІV ОСОБА_1 було обрано суддею Вищого господарського суду України. На посаду призначена наказом голови Вищого господарського суду України № 428-к від 01.10.2002.

25.03.2015 позивач звернулася із заявою про відставку до Вищої ради юстиції.

Питання про звільнення суддів, зокрема, ОСОБА_1 було винесено на розгляд Верховної Ради України, та 12.11.2015 постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 788-VII ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до вказаної постанови 12.11.2015 наказом Голови Вищого господарського суду України № 446-к від 27.11.2015 позивача було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

15.03.2016 позивач звернулася до ВГСУ із письмовою заявою про здійснення їй нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за посадою судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з наявністю у неї стажу на посаді судді більше ніж 27 років та набуттям нею права на відставку з 2008 року.

Своїм листом від 21.03.2016 № 01-23/941/628/16 ВГСУ відмовив позивачу у задоволенні заяви від 15.03.2016 про виплату вихідної допомоги, як судді, який вийшов у відставку. Відмова мотивована відсутністю правових умов для нарахування та виплати вихідної допомоги як на момент подання заяви про відставку, так і на момент прийняття рішення про відставку позивача.

Вважаючи таку відповідь відповідача протиправною, позивач звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх прав та інтересів.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ст. 111 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За змістом ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Згідно з п. 4 парагр. 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04.04.2010 № 791/0/15-10 (що діяв до 30.07.2015), розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Пунктом 50 Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30.07.2015 № 355/0/15-15 визначено, що підготовка до розгляду Радою питань, пов'язаних із звільненням суддів з посади з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України, здійснюється дисциплінарною секцією Ради, якщо інше не встановлено цим Регламентом.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями ст. 216-1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про Регламент Верховної Ради України» від 10.02.2010 № 1861-VI керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Нормою ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ (а саме пп. 1 пп 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014, виключено вказану статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення ст. 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Тобто, чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає право судді, який вийшов у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Як свідчать наявні матеріали справи та не заперечується позивачем, заяву про відставку ОСОБА_1 подала 25.03.2015, а фактичне звільнення на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788-VII відбулося 01.12.2015 згідно з наказом голови ВГСУ № 446-к від 27.11.2015. Позивача відраховано зі штату зазначеного суду, про що був вчинений запис № 28 від 01.12.2015 в трудовій книжці позивача.

Таким чином, право на відставку позивачем реалізовано після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», тобто в період, коли ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вже втратила свою чинність.

Відповідно до іншого чинного на момент подання до Вищої ради юстиції заяви про відставку (25.03.2015) та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12.11.2015) законодавства, не визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 розтлумачено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, у даному випадку застосовуються норми Закону, які діють на час звернення позивача із заявою про відставку, а тому згідно з діючим на той момент законодавством, на думку суду, підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 11.10.2005 № 8-рп/2005, як на підставу виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вони, на думку суду, є не обґрунтованим, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Так, відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що та обставина, що позивач звернулася із заявою про відставку в березні 2015 року, є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, оскільки право на відставку реалізовано ним після набрання чинності пп. 1 п. 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Аналогічна правова позиція наведене у хвалах Вищого адміністративного суду України від 24.10.2016 № К/800/28190/16, 18.10.2016 № К/800/13400/16, 01.07.2016 К/800/17638/16, від 07.06.2016 К/800/15136/16, від 30.06.2016 К/800/17330/16, від 31.05.2016 К/800/14456/16, винесених за результатами розгляду аналогічних справ.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О.Іщук