Справа № 752/4392/16-а
Суддя: Мирошниченко О. В.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/4392/16-а
Провадження №: 2-а/752/145/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10.11.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретарів Мархотко А.С., Бурлака Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у м. Києві, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

21.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив: визнати пропущений строк подачі адміністративного позову позивачем ОСОБА_1 до Голосіївського районного суду м. Києва, як пропущений з поважних причин та винести ухвалу про поновлення строку звернення позивачем ОСОБА_1 до Голосіївського районного суду м. Києва з 01 жовтня 2011 року; визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії без обмежень починаючи з 01 жовтня 2011 року із розрахунку 100% грошового забезпечення з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії. Зобов'язати головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 01 жовтня 2011 року пенсію без обмежень із розрахунку 100% грошового забезпечення, згідно довідки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства внутрішніх справ від 31 травня 2012 року № 15/5-3306, з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії, у тому числі додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії - 75% мінімальної пенсії за віком, підвищення пенсії, як інваліду війни 2-ї групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з її фактичного розміру та проведених виплат».

03.06.2016 року та 23.09.2016 року позивач подав до суду заяви про зміну позовних вимог, в яких змінив розмір позовних вимог і просив суд зобов'язати головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 01 жовтня 2011 року по 01 липня 2012 року пенсію без обмежень із розрахунку 100% грошового забезпечення, згідно довідки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 28 лютого 2008 року № 15/5-3306, а з 01 липня 2012 року згідно довідки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 31 травня 2012 року № 15/5-3306, з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії, у тому числі додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії - 75% мінімальної пенсії за віком, підвищення пенсії, як інваліду війни 2-ї групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням інфляції, виходячи з її фактичного розміру та проведених виплат. Свої вимоги позивач мотивував тим, що проходив службу у Збройних силах та інших військових формуваннях України понад 41 рік. В 1997 року наказом Міністра внутрішніх справ України він був звільнений з військової служби і виключений зі списків особового складу Головного управління внутрішніх військ МВС України. З 1 вересня 1997 року йому призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» і він знаходиться на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надав до суду письмові заперечення, крім того, просив залишити позов без розгляду у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що позивач знаходиться на пенсійному обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з вересня 1997 року отримує пенсію, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії та інвалід війни 2-ї групи, нарахованої згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». У квітні 2006 року позивач звернувся в Голосіївський районний суд м. Києва із позовом, провести донарахування додаткової пенсії та щорічної разової грошової допомоги.

11.05.2006 року Голосіївським районним судом м. Києва винесено постанову, якою зобов'язано МВС України провести донарахування позивачу додаткової пенсії та щорічної разової грошової допомоги, як інваліду війни 2-ї групи, а також в подальшому виплачувати йому до основного розміру пенсії підвищення, як інваліду війни 2-ї групи виходячи з фактичного розміру мінімальної пенсії за віком (350%). Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу " № 1294 від 07.11.2007 затверджено нове грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу. Перерахунок пенсії позивачу було проведено виходячи із основних та додаткових видів грошового забезпечення станом на 01.01.2008 року з урахуванням рішення суду.

У вересні 2008 року позивач звернувся із позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання неправомірними дії головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо застосування до його пенсії обмеження в розмірі 12 мінімальних пенсій за віком при перерахунку пенсії, про виплату різниці недоплаченої пенсії та зобов'язання провести перерахунок пенсії без обмежень із розрахунку 100 % грошового забезпечення з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії заступника Командувача внутрішніх військ МВС України.

02.04.2009 року Окружним адміністративним судом міста Києва винесено постанову, якою визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо встановлення обмежень у виплаті пенсійного забезпечення ОСОБА_1; зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, починаючи з 01 січня 2008 року, перерахувати ОСОБА_1 пенсію без обмежень із розрахунку 100% грошового забезпечення з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії у тому числі додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії - 75% мінімальної пенсії за віком.

08.07.2011 року прийнято Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року (Закон № 3668-VI), згідно ст. 2 якого, максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Закон набрав чинності з 1 жовтня 2011 року. Обмеження пенсії не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії перевищує максимальний розмір пенсії встановленим цим Законом. Виплата пенсії здійснюється без індексації та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії відповідатиме максимальному розміру пенсії встановленого цим Законом.

З 01.10.2011 року позивач одержує пенсію згідно цього Закону з урахуванням максимального розміру в сумі 11209,81 грн., відповідачем обмежено розмір пенсії позивача та чорнобильські виплати без застосування рішення суду, не 75 % мінімальної пенсії за віком, а згідно постанови від 06.07.2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» - 20% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а з 01.01.2012 року в розмірах, встановлених постановою КМУ № 1210 від 23.11.2011 року, для інвалідів-учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-категорії - інвалідам війни II групи - 379,60 грн. Позивач неодноразово звертався в органи ПФУ щодо невиконання рішення суду, а також в Окружний адміністративний суд міста Києва із заявою про роз'яснення судового рішення. Ухвалою від 03 квітня 2014 року Окружний адміністративний суд міста Києва виніс роз'яснення, про те що із загальних засад Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що в разі визнання судом рішення суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, державний орган, до компетенції якої віднесено розгляд спірного питання, не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, визнане судом протиправним. Відповідно до ст. 3 Конституції України, «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави».

Згідно із ст. 8 Конституції України, «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ст.ст. 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», позивач є інвалідом війни 2-ї групи - ветераном війни.

Відповідно до вимог ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, можуть бути встановлені окремі обмеження прав і свобод громадян, але лише в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно ч.1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з цим, обставини, встановлені судовими рішеннями, зокрема, Голосіївським районним судом м. Києва від 11.05.2006 року, Окружним адміністративним судом міста Києва від 02.04.2009 року щодо перерахування та виплати ОСОБА_1 пенсії без обмежень, підвищення пенсії як інваліду війни 2-ї групи - 350%, прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, додаткової пенсії, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії за шкоду заподіяну здоров'ю - 75% мінімальної пенсії за віком, не підлягають доказуванню при винесенні рішення при розгляді іншої справи.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453), до внесення Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI (Закон № 3668) змін передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Таким чином, визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (Закон № 2453) порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання було змінено Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668- VI (Закон № 3668), внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668 звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Враховуючи, що однією з гарантій незалежності суддів є заборона при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг визначених Конституцією України таких гарантій, Конституційний Суд України вважає, що положення частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (Закон № 2453), яка змінена Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI (Закон № 3668), не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України та такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (Закон № 2453) у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIІІ (Закон № 213), а саме, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді», Конституційний Суд України виходить з того, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов'язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу. У статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (Закон № 2453) до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIІІ (Закон № 213), тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIІІ (Закон № 192), закріплювалося, що «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, та встановлювалося, що «у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання». З наведеного вбачається, що до визначеного у Законі № 2453 порядку нарахування щомісячного довічного грошового утримання внесено зміни Законом № 213, яким зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів та виключено положення про можливість здійснення його перерахунку. Конституційний Суд України дійшов висновку, що при зменшенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді з 80 до 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посад без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, відбулося зниження рівня матеріального забезпечення судді у відставці і як наслідок - гарантій незалежності такого судді, що може впливати на здійснення справедливого правосуддя та реалізацію права кожного на захист судом. Таку ж правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 (п.п. 5, 7 мотивувальної частини) при розгляді питання що відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону № 2453.

Таким чином, положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (Закон № 2453) у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIІІ (Закон № 213) звужує зміст та обсяг гарантій незалежності судді, а тому суперечить частині першій статті 55, частині першої статті 126 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 року № 4-рп/2016, розглядаючи питання максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (тимчасово у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року,максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не може перевищувати 10740 грн.), зазначив що він уже розглядав питання про недопустимість визначення в законі максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, зокрема у рішенні від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, від 03.06.2013 року. У цих рішеннях Конституційний Суд України наголошував, що закріплення в законі максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів обмежує гарантії їх незалежності. Конституційний Суд України вважає, що положення першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 в редакції Закону № 213, Закону № 911 щодо встановлення максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішення від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007 зазначив, що частина друга статті 123 Закону України "Про судоустрій України" (Закон № 3018-14) передбачає, що розмір заробітної плати працівників апарату судів та працівників державної судової адміністрації, їх побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються Законом України "Про державну службу" (Закон № 3723-12), іншими нормативними актами і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців апаратів законодавчої та виконавчої влади. Частина друга статті 130 Закону України "Про судоустрій України" ( Закон № 3018-14 ) визначає, що за умовами оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного та транспортного забезпечення працівники апарату суду прирівнюються до відповідних категорій службовців апарату вищого, центральних або місцевих органів виконавчої влади. Зупинення дії цих норм призвело до зниження у 2007 році рівня забезпечення працівників судів та працівників державної судової адміністрації у порівнянні з відповідними категоріями державних службовців виконавчої та законодавчої влади. За змістом положень частин другої, третьої статті 22 Основного Закону України (254к/96-ВР) конституційні права і свободи гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частина перша статті 24 Конституції України ( 254к/96-ВР ) встановлює принцип, згідно з яким громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 50 статті 71 Закону ( 489-16 ) суперечить положенням частин другої, третьої статті 22, частини першої статті 24 Конституції України (254к/96-ВР).

Також, у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, зазначено, що відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI (Закон № 3668), виплата пенсії здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, передбачених законами України. Конституційний Суд України вважає, що Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI (Закон № 3668), поширюючи дію положень абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» на правовідносини щодо виплати пенсії, залишив незмінним зміст права на пенсію, але звузив обсяг цього права та встановив обмеження в перерахунках передбачених законами України пенсій, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Таким чином, зазначені положення Закону № 3668 в частині поширення їх дії на Закон № 2453 стосовно виплати пенсії суддів у відставці суперечить вимогам частини першої статті 126 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення (обов'язок суду, який розглядає цивільну справу, визнати такими, що не потребують доказування, обставини, встановлені рішенням суду) при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржено. Верховний Суд України у своїй постанові, при розгляді справи від 10 грудня 2013 року № 21-348а13, зазначив, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому дійшла такого правового висновку: внесені Законом № 3668-VI щодо розміру пенсії у відсотках стосується порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону в часі, колегія суддів виходить з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Верховний Суд України у своїй постанові зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій та гарантій). У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служб, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними нормами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого у рішення Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій цієї категорії громадян, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Новий порядок призначення та виплати пенсій, встановлений Законом № 3668-VI не поширюється на пенсіонерів, яким призначена пенсія до набрання ним чинності, а тому до даних спірних правовідносин слід застосовувати норми закону (в редакції до набрання чинності Закону № 3668-VI), оскільки редакція цього закону звужує права позивача в частині розміру нарахування пенсії. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2013 року (справа № 21-445а13). Відповідно до ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну правову норму. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», зазначено що відповідно до ст.ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, які скасовують конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Згідно із ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлене інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Суд вважає що, позивач за незалежних від нього причин, не зміг вчасно, в порядку КАС України, подати адміністративний позов на неправомірні дії головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскільки з жовтня-листопада 2011 року він звертався з цього питання до органів Пенсійного фонду України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Адміністрації Президента України, Верховної Ради України, з метою поновлення своїх прав, а потім до правоохоронних органів щодо відкриття кримінального провадження за невиконання рішення суду, яке розслідується до цього часу, після чого звернувся на протязі шести місяців в суд з позовом, у зв'язку з чим строк подачі адміністративного позову позивачем був пропущений з поважних причин. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає тверджень відповідача про відсутність законних підстав для здійснення перерахунку та виплати позивачу пенсії, оскільки ці твердження повністю спростовуються вищевикладеним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 17, 18, 72, 158, 159, 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови у перерахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсію без обмежень починаючи з 01 жовтня 2011 року із розрахунку 100% грошового забезпечення з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, перерахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01 жовтня 2011 року по 01 липня 2012 року пенсію без обмежень із розрахунку 100% грошового забезпечення, згідно довідки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 28 лютого 2008 року № 15/5-3306, а з 01 липня 2012 року згідно довідки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 31 травня 2012 року № 15/5-3306, з усіма видами підвищення або надбавок до пенсії, у тому числі додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії - 75% мінімальної пенсії за віком, підвищення пенсії, як інваліду війни 2-ї групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням інфляції, виходячи з її фактичного розміру та проведених виплат.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з часу її проголошення.

Суддя