Справа № 2а-3025/11/0970
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 р. Справа № 876/2136/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

представника позивача - Кузюка І. Ю.;

представника відповідача - Гавадзина М. В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Надвірнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Нафтохімік Прикарпаття» до Надвірнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2011 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву публічного акціонерного товариства «Нафтохімік Прикарпаття» до Надвірнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій ДПІ у Надвірнянському районі щодо відмови ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» у списанні безнадійного податкового боргу, а також штрафних санкцій та пені нарахованих на податковий борг, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень № /0, № /0 від 09 серпня 2002 року, № /0, № /0 від 09 січня 2004 року, № /0, № /0 від 04 квітня 2003 року; зобов'язання відповідача списати безнадійний податковий борг ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» з акцизного збору, а також штрафні санкції та пеню, нараховані на податковий борг, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень № /0, № /0 від 09 серпня 2002 року, № /0, № /0 від 09 січня 2004 року, № /0, № /0 від 04 квітня 2003 року (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог).

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що відповідач протиправно, в порушення вимог підпунктів 2.1.3. пункту 2.1., пунктів 4.3. і 4.4. Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податку, пункту 56.18 статті 56, пункту 101.1 статті 101, пункту 102.4 статті 102 Податкового кодексу України та підпункту 5.2.4. пункту 5.2 статті 5, підпункту 15.1.1. пункту 15.1 статті 15, підпункту 18.2.1. пункту 18.2 статті 18 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» за наслідками розгляду заяви позивача від 16 серпня 2011 року листом від 22 серпня 2011 року відмовив у списанні безнадійного податкового боргу.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Надвірнянської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області щодо відмови публічному акціонерному товариству «Нафтохімік Прикарпаття» у списанні безнадійного податкового боргу, а також штрафних санкцій та пені нарахованих на податковий борг, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень № /0, № /0 від 09 серпня 2002 року, № /0, № /0 від 09 січня 2004 року та № /0, № /0 від 04 квітня 2003 року. Зобов'язано Надвірнянську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області списати безнадійний податковий борг публічного акціонерного товариства «Нафтохімік Прикарпаття» з акцизного збору, а також штрафні санкції та пеню нарахованих на податковий борг, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень № /0, № /0 від 09 серпня 2002 року, № /0, № /0 від 09 січня 2004 року та № /0, № /0 від 04 квітня 2003 року.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Надвірнянською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити. Також заявив клопотання про зміну апеляційної скарги шляхом висловлення прохання про закриття провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог.

Щодо клопотання про закриття провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги такого та залишає його без розгляду, оскільки таке клопотання по своїй суті є зміною апеляційної скарги, що підтвердив і представник відповідача, а згідно ч. 1 ст. 193 КАС України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що на підставі акту документальної перевірки № /0 від 02 серпня 2002 року, відповідачем 09 серпня 2002 року винесено податкові повідомлення-рішення № /0, № /0 згідно яких позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати акцизного збору на бензин моторний та дизельне паливо на загальну суму 74635626,00 грн. та штрафних санкцій на загальну суму 18658910,00 грн.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2004 року вищевказані податкові повідомлення-рішення визнано недійсними, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 квітня 2007 року (справа №А-1/237-14/10) рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2004 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2007 року (справа № А-1/237- 14/10) постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16 квітня 2007 року скасовано, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2004 року залишено в силі. Постановою Верховного Суду України від 06 травня 2008 року (справа № 21-2420во07) ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2007 року скасовано, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16 квітня 2007 року залишено в силі.

Також встановлено, що на підставі акту документальної перевірки № 129/23/120/1/00152230 від 01 квітня 2003 року, відповідачем 04 квітня 2003 року винесено податкові повідомлення-рішення № /0, № /0. Згідно вказаних податкових повідомлень-рішень позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати акцизного збору бензин моторний та інші нафтопродукти на загальну суму 4850134,73 грн. та штрафних санкцій на загальну суму 3880107,79 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем і згідно рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2004 року (справа № А-1/81) визнані недійсними. Однак, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2005 року (справа № А-1/81) рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2004 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 серпня 2007 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2005 року скасовано, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2004 року залишено в силі. Постановою Верховного Суду України від 26 лютого 2008 року (справа № 21-2037во07) ухвалу Вищого адміністративного суду України від 09 серпня 2007 року скасовано, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2005 року залишено в силі.

На підставі ату перевірки № 766/23/120/1-00152230 від 31 грудня 2003 року, відповідачем 09 січня 2004 року винесено податкові повідомлення-рішення № /0, № /0, якими позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати акцизного збору бензин моторний та інші нафтопродукти на загальну суму 37594435,00 грн. і штрафних санкцій на загальну суму 37594435,00 грн.

У березні 2004 року позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області із позовом про визнання недійсними вищевказаних податкових повідомлень-рішень. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2004 року (справа № А-15/115) позов задоволено, податкові повідомлення-рішення визнано недійсними. Однак, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 березня 2005 року (справа № А-15/115) рішення господарського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2004 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2007 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 березня 2005 року скасовано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2004 року залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 04 березня 2008 року (справа № 21-766во07) ухвалу Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2007 року скасовано, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30 березня 2005 року залишено в силі.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що податкове зобов'язання: на загальну суму 93294536,00 грн., яке було визначено згідно податкового повідомлення-рішення № /0 та № /0 від 09 серпня 2002 року, стало узгодженим 06 травня 2008 року, з моменту винесення Верховним Судом України постанови у справі № 21-2420во07, а з 17 травня 2008 року набуло статусу податкового боргу; на загальну суму 8730242,52 грн., яке було визначено згідно податкового повідомлення-рішення № /0, № /0 від 04 квітня 2003 року, стало узгодженим 26 лютого 2008 року - з моменту винесення Верховним Судом України постанови у справі № 21-2037во07, а з 09 березня 2008 року набуло статусу податкового боргу; на загальну суму 75188870,00 грн., яке було визначено згідно податкового повідомлення-рішення № /0, № /0 від 09 січня 2004 року, стало узгодженим 04 березня 2008 року - з моменту винесення Верховним Судом України постанови у справі № 21-766во07, а з 15 березня 2008 року набуло статусу податкового боргу.

Даний висновок зроблений відповідно до пп. 5.2.4 п. 5.2, пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно пп. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5 вищевказаного Закону при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу податкове зобов'язання вважається неузгодженим до розгляду судом справи по суті та прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Підпунктом 5.3.2. п. 5.3 ст. 5 вищевказаного Закону передбачено, що у випадках апеляційного узгодження суми податкового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити її узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом десяти календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Отже, строк добровільної сплати узгодженого податкового зобов'язання складає 10 календарних днів з моменту такого узгодження.

Крім того, апеляційним судом встановлено що, апелянт підтверджує факт виникнення у позивача податкового боргу за узгодженим податковим зобов'язанням. Так, в апеляційній скарзі зазначено, що з урахуванням того, що строк сплати узгоджених сум податкових зобов'язань складає 10 днів, то після 10-ти денного терміну з моменту винесення рішень Верховним Судом України вказані зобов'язання набули статусу податкового боргу.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що перебіг строку давності (1095 календарних днів) не закінчився у зв'язку із поданням позовної заяви ДПІ у Надвірнянському районі до ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» про стягнення заборгованості за рахунок активів платника в сумі 293462656,08 грн. (куди входить і податковий борг по оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях), на підставі наступного.

Згідно п. 1.2 ст. 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 даного Закону податковий борг (недоїмка) - податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Отже, з вищенаведеного слідує, що у спірному випадку має місце стягнення суми податкового боргу за узгодженим податковим зобов'язанням, яке визначене податковими повідомленнями-рішеннями, а не стягнення податкового боргу за рішенням суду, як вважає апелянт.

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що у разі коли податкове зобов'язання було нараховане податковим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 15.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні податкового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів від дня узгодження податкового зобов'язання. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або до визнання боргу безнадійним (пп. 15.2.1. п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»).

Відповідно до п. 101.1 ст. 101 Податкового кодексу України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

Згідно пп. 101.2.3 п. 101.2 ст. 101 Податкового кодексу України під терміном «безнадійний» розуміється податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Пунктом 102.4. ст. 102 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Таким чином, з аналізу наведених норм податкового законодавства слідує, що списанню підлягає податковий борг платника податків, юридичної особи, щодо якого минув термін давності 1095 календарних днів та за відсутності судового рішення про стягнення заборгованості по узгодженому податковому зобов'язанню.

Слід враховувати, що вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять в залежність обов'язок контролюючого органу щодо списання безнадійного податкового боргу від наявності чи відсутності справ за позовом контролюючого органу про стягнення заборгованості.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що в матеріалах справи відсутні судові рішення, які набрали законної сили, щодо стягнення відповідних сум податкового боргу по узгодженому податковому зобов'язанню, яке визначено податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 09 серпня 2002 року, № /0 та № /0 від 09 січня 2004 року, № /0 та № /0 від 04 квітня 2003 року.

Доводи апелянта про те, що на момент звернення позивача до суду із вимогою про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, такий обов'язок у податкового органу ще не виник, не заслуговують на увагу у зв'язку з наступним.

Так, згідно п. 102.4. ст. 102 Податкового кодексу України строк стягнення податкового боргу в сумі 93294536,00 грн. сплинув 17 травня 2011 року, податкового боргу в сумі 8730242,52 грн. сплинув 09 березня 2011 року, податкового боргу в сумі 75188870,00 грн. сплинув 15 березня 2011 року, а тому, після спливу вказаних строків, податковий борг підлягав списанню як безнадійний.

Слід зазначити, що дії податкового органу по списанню безнадійного податкового боргу передбачені п. 4.5. Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого Наказом Державної податкової служби України № 1034 від 24 грудня 2010 року.

Так, згідно п. 4.5. даного Порядку списання безнадійного податкового боргу здійснюється структурними підрозділами погашення прострочених податкових зобов'язань щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено неправомірність самостійного зарахування до 31 грудня 2010 року податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету.

Так, відповідачем до 31.12.2010 р. податкові зобов'язання із акцизного збору у розмірі 8730242,52 грн. визначені податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 04 квітня 2003 року та зобов'язання на загальну суму 93294536,00 грн. визначені податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 09 серпня 2002 року зараховані повністю. Із загального розміру заборгованості на суму 75188870,000 грн. визначеного податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 09 січня 2004 року до 22 вересня 2011 року зараховано 54681202,00 грн., несплаченими залишились 20507668,00 грн.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 377/89/76, передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 3.8 Інструкції, реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, правом визначати призначення платежу, станом на час самостійного зарахування апелянтом поточних платежів позивача (в період до 01.01.2011 р.), був наділений тільки такий платник.

Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючими органами з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орган державної податкової служби відповідно до Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 р., Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 р. не наділений правом змінювати порядок платежу, вчиняти дії, які полягають у зміні напрямку такого платежу та спрямовувати його на погашення попередніх зобов'язань.

Встановлено, що на підставі листа ДПІ в Надвірнянському районі вих. № 3732/10 від 18 серпня 2011 року із загального розміру заборгованості на суму 75188870,000 грн. визначеного податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 09 січня 2004 року апелянтом зараховано 54681202,00 грн., несплаченими залишились 20507668,00 грн. В період з 01 січня 2011 року по 15 березня 2011 року (закінчення терміну 1095 календарних днів) зараховано з сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, суму 15004467,30 грн.

Таким чином, дії апелянта щодо списання безнадійного податкового боргу в сумі 15004467,30 грн. в період з 01 січня 2011 року по 15 березня 2011 року, тобто суми податкового боргу, яка була зарахована апелянтом 20 січня 2011 року в сумі 875576,23 грн., 25 січня 2011 року в сумі 5169831,78 грн. і 28 січня 2011 року в сумі 8959059,29 грн. за рахунок сплачених позивачем поточних сум податкових зобов'язань суперечать вимогам п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України, так як відповідно до даного пункту у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Встановлено, що станом на 01 січня 2011 року у позивача був наявний податковий борг на загальну суму 298599088,43 грн. з різними датами виникнення (довідка ДПІ в Надвірнянському районі № 277/10/19-018 від 20 січня 2011 року.

Заборгованість визначена податковими повідомленнями-рішеннями № /0 та № /0 від 09 січня 2004 року виникла значно пізніше інших сум податкового боргу позивача.

Тому, зарахування апелянтом акцизного збору за платежем бензин моторний в січні 2011 року в розмірі 15004467,30 грн., в рахунок погашення податкового боргу, що виник пізніше, із сум акцизного збору, які були направлені в рахунок погашення поточних зобов'язань, здійснено протиправно та з порушенням календарної черговості виникнення податкового боргу як цього вимагає п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Надвірнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року в справі № 2а-3025/11/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: Р. В. Кухтей

І. О. Яворський

Ухвалу складено в повному обсязі 22 листопада 2016 року.