Справа № 813/132/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року Справа № 876/3206/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Ліщинський А.М.

судді Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.04.2016р. по справі № 813/132/16 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

21.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Прокуратури Львівської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ № 2731к Прокуратури Львівської області від 14.12.2015 року про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури; поновити юриста 1 класу ОСОБА_1 на посаду прокурора прокуратури Стрийської місцевої прокуратури Львівської області та в органах прокуратури; стягнути з Прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по день фактичного поновлення на роботі.

В обгрунтування вимог позову ОСОБА_1 покликався на те, що наказом прокуратури Львівської області № 2731к від 14.12.2015 року позивача звільнено з посади прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв'язку з скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Львівської області відповідно до вимоги п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, не запропоновано та не переведено позивача на іншу роботу. Також позивача вважає, що відповідачем не враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 Кодексу законів про працю України, а саме: при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівнику з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі організації. Позивач наголошував на тому, що Йому оголошено подяку за сумлінне виконання службових обов'язків, високий професіоналізм під час роботи в органах прокуратури, , особистий внесок у справу зміцнення законності та з нагоди Дня працівників прокуратури.

Відтак, позивач просив задовольнити позов у повному обсязі.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, вважаючи її неправомірною та необгрунтованою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається фактично на ті ж доводи, що були вказані у позовній заяві та, крім того, зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував судової практики, відтак прийшов до помилкових висновків. Позивач стверджує, що відповідачем не було дотримано встановленої процедури звільнення працівника за скороченням, не запропоновано ним роботу на іншій посаді та не дотримано гарантій про переважне право на залишення на роботі. Позивач, вважає, що наведені обставини не були належно враховані судом, хоча вони мають важливе значення для правильного вирішення адміністративного спору.

Враховуючи викладене позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

Представник відповідача вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими та просить її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, та оцінивши усі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржену постанову слід залишити без змін, виходячи з викладених нижче обставин.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 19.09.2006 року призначений на посаду помічника прокурора Сколівського району Львівської області, а 11.03.2009 року призначений на посаду слідчого прокуратури Сколівського району Львівської області, та 07.02.2011 року прийняв Присягу працівника прокуратури. З 11.10.2013 року позивача призначено на посаду прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області.

Наказом Прокуратури Львівської області №2371к від 14.12.2015 року, керуючись п. З ч. 1 ст. 11 та підп. 4 п. 5-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» юриста І класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокуратура прокуратури Сколівського району Львівської області та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Львівської області відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні, враховуючи вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки орган прокуратури, в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з непроходженням тестування, тому звільнення позивача із займаної посади ґрунтується на вимогах Закону, а покликання позивача про те, що він має пріоритетне право на залишенні на посаді не можуть бути взяті судом до уваги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступні обставини.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Відповідно до ст. 222 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Організація і порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами КЗпП України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р. (далі - Закон № 1697-УИ).

Відповідно до норм Закону України «Про прокуратуру» змінено систему органів прокуратури України, та у статті 7 зазначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону № 1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абз. 3 п. 1 р. XII «Прикінцеві положення» Закону №1697-VІІ).

Таким чином, Закон України № 1697-VІІ змінив систему прокуратури України та надав

Генеральному прокурору України повноваження щодо організації діяльності органів прокуратури України (п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України № 1697-VІІ). Крім того, Закон №1697-VII надав Генеральному прокурору України повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначив, що накази Генерального прокурора України ннормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (ч. 2 ст. 9 Закону № 1697-VІІ).

У Законі № 1697-VII законодавцем також визначено умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур.

Так, відповідно до ст. 28 Закону № 1697-VІІ добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п'ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

У підпункті «в» підп. 1 п. 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 1697-VІІ визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абз. 3 п. 1 р. XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Із зазначеного слідує, що прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах.

На виконання цієї норми Генеральним прокурором України видано наказ нормативно-правового змісту № 98 від 20.07.2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за № 928/27373.

Відповідно до п. 1.2 Порядку, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Тобто, позивач згідно з умовами Порядку мав змогу претендувати тільки на посаду в Стрийській місцевій прокуратурі Львівської області.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного суду України у п. 19 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також Пленум Верховного суду України звернув увагу судів на те, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Судом з'ясовано, що відповідно додатку до Закону № 1697-VII у Львівській області утворюється Стрийська місцева прокуратура, територіальна юрисдикція якої поширюється на місто Моршин, Жидачівський район, Сколівський район, місто Стрий, Стрийський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №85ш на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону №1697-VII, відповідно до статей 9, 14 та підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Закону та Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур зі структури та штатного розпису Прокуратури Львівської області виключено штатний розпис прокуратури Сколівського району Львівської області та включено до штатного розпису Прокуратури Львівської області штатний розпис Стрийської місцевої прокуратури у кількості 29,5 одиниць посад, у тому числі 21 посада прокурора.

Аналізуючи структуру та штатний розпис Прокуратури Львівської області, в тому числі Стрийської місцевої прокуратури, кількість осіб, які раніше займали посади в прокуратурах, що реорганізовувалися, подали заяви та проходили тестування, суд дійшов висновку, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників дійсно мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. З цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що 25.09.2015 року позивача попереджено про наступне звільнення з дотриманням положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, тобто не пізніше ніж за два місяці до звільнення. У попередженні про можливе звільнення ОСОБА_1 повідомлено інформацію про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак останній був повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру але лише за умови успішного проходження тестування.

Наведене також фактично свідчить про те, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку він мав можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись не відповідачем як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

Відповідно до п. 5-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування (п.3.18 Порядку). Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду (п.8.1-8.7 Порядку).

Так, відповідно до рейтингового списку Стрийської місцевої прокуратури Львівської області позивач зайняв у рейтингу 35 з 37 місць з результатом у 85,3 бали.

Доказів оскарження результатів тестування матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 9.5 Порядку керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює в прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про Його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Законом України №1697-VII та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в ухвалі від 17.02.2015 у справі №21-8а15, Вищого адміністративного суду, викладеною у постанові від 16.07.2015 К/800/10543/15 (№2а-5582/08), ухвалі від 24.07.2015 КУ9991/39504/11, ін.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що звільнення позивача з посади проведено без порушення норм трудового законодавства (КЗпП України), що регулюють порядок звільнення за скороченням штатів, встановлюють додаткові гарантії для працівника.

Можливостей залишення позивача на посаді прокурора Сколівської районної прокуратури Львівської області після 15 грудня 2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Львівської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 року №85ш, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб'єкти владних повноважень.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі, суд вважає такі безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. З Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, особливості проходження публічної служби в прокуратурі України та статусу прокурорів визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про прокуратуру».

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Таким чином, трудове законодавство може бути застосовано, а відповідні гарантії працівника при звільненні, які передбачені Кодексом законів про працю України, можуть бути забезпечені лише в тому обсязі, який передбачений нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними.

Крім того, з 15 липня 2015 року втратили чинність положення ч.1 ст.46-2 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру», якими було передбачено звільнення прокурорів з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Натомість, статтею 16 Закону України №1697-VII визначенні гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п.1 ч.1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому слід зазначити, що із набуттям чинності новим Законом України «Про прокуратуру» запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якої є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Такі підходи реалізовуються у тому, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Також передбачено, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п. п. «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України №1697-VII).

Зазначеними положеннями встановлений безальтернативний порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Таким чином, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, за наявності спеціального законодавства, регулюються останнім.

Враховуючи не успішне проходження позивачем тестування на заміщення посад прокурорів у Стрийській місцевій прокуратурі, покликання ОСОБА_1 на те, що він має переважне право щодо залишення на роботі не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки положеннями Закону №1697-VII, який в даному випадку є пріоритетним над нормами трудового законодавства, не передбачено жодних пільг чи переваг особі, яка не пройшла конкурсний відбір в новоутворену прокуратуру.

Порядком проведення тестування та чотирирівневого конкурсу на заняття посад в місцевих прокуратурах передбачено, що при проведенні тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб п.1.6 Порядку.

Колегія суддів, вважає, що надання будь-яких пільг чи переваг особі, яка не пройшла встановлений законом безальтернативний порядок призначення на посаду у місцеву прокуратуру, призведе до порушення встановлених ст. 16 Закону №1697-VII гарантій незалежності прокурорів та нівелює принципи, на яких базується формування нової прокуратури України, що є недопустимим.

Крім того, виходячи з норми ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З викладеного вище належить констатувати, що при скороченні чисельності чи штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі. У даному випадку Генеральною прокуратурою України використано право на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повною мірою узгоджується з ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Таким чином покликання позивача на порушення його права на переважне право на залишенні на роботі суд вважає необгрунтованим.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на встановлені обставини та викладені висновки, колегія суддів вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ухваленою з дотриманням вищеназваної правової норми.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.04.2016р. по справі № 813/132/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Ліщинський А.М.

ОСОБА_3