Справа № 826/26823/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 листопада 2016 року письмове провадження № 826/26823/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури автономної республіки Крим

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом в якому просила:

- скасувати наказ прокурора Автономної Республіки Крим № 311к від 16.11.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Автономної Республіки Крим.

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Прокуратурі Автономної Республіки Крим.

- стягнути з Прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по час прийняття судом рішення (зі стягненням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб) та/моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнято безпідставно. Позивач зазначає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу грубо порушено вимоги статей 40, 42 Кодексу законів про працю України та під час звільнення позивача не було враховано її переважного права на залишення на роботі, в силу вимог ст.42 КЗпП України і не запропоновано їй іншу роботу (посаду) в межах кваліфікації позивача, досвіду роботи та професійних якостей і продуктивності праці.

В судових засіданнях позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, що були зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, просив суд в задоволені адміністративного позову відмовити, оскільки оскаржуваний наказ прийнято відповідачем у спосіб та в межах, визначених чинним законодавством України, а тому не було допущено порушень законних прав та інтересів позивача.

В судовому засіданні 28.04.2016 р., відповідно до положень ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до письмового провадження по справі за згодою сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом прокурори Автономної Республіки Крим № 03к від 03.09.2014 року старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Автономної Республіки Крим у порядку переведення з Генеральної прокуратури України (п.5 ст. 36 КЗпП України) з окладом згідно із штатним розписом.

04 серпня 2015 року, позивача - ОСОБА_1 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України та пункту 51 розділу XII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і правці (п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) з 05 жовтня 2015 року.

Наказом прокурора Автономної Республіки Крим № 311 к від 16.11.2015 року старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Автономної Республіки Крим з 16 листопада 2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України).

Підставою для прийняття вказаного наказу були наказ Генерального прокурора України № 37 ш від 15.07.2015 року, попередження про звільнення № 11/1-499 вих. - 15 від 04.08.2015 року.

Позивач вважаючи, наказ про звільнення з органів прокуратури таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства звернулася до суду за захистом своїх прав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

14.10.2014 року прийнятий новий Закон України "Про прокуратуру" №1697-VІІ, який згідно з його преамбулою, визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Законом України "Про прокуратуру" №1697-VІІ введена нова система прокуратури України, встановлені вимоги до кандидатів на посади прокурорів, порядок призначення на посади прокурорів, адміністративні посади, утворення та функціонування таких органів як Рада прокурорів, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів.

Закон України "Про прокуратуру" №1697-VІІ згідно з його п.1 розділу XII "Прикінцеві положення" набирає чинності з 15.07. 2015 року, крім:

- пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

- статей 21, 28 - 38, 42, 44 - 50, 62 - 63, 65 - 79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року;

- статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

Наказом виконувача обов'язків Генерального прокурора України № 33ш від 12.06.2014 у структурі та штатному розписі прокуратури Автономної Республіки Крим ліквідовано підпорядковані територіальні прокуратури.

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З системного аналізу викладеного вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Генеральної прокуратури України № 37 ш від 15 липня 2015 року ліквідовано в структурі та штатному розписі прокуратури АР Крим - відділ нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.

Штатну чисельність з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

04 серпня 2015 року ОСОБА_1 було попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із скороченням з 05 жовтня 2015 року. З матеріалів справи вбачається, що попередження про вивільнення та перелік вакантних посад містять підписи позивача. Таким чином, позивачу пропонувались вакантні посади, однак докази погодження позивача на переведення на запропоновані посади в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не надано суду копії заяви про переведення її на вакантні посади та доказів отримання її відповідачем. Також не надано доказів, що попередження про звільнення та перелік вакантних посад містять не її підписи.

Як вбачається з матеріалів справи, пізніше на вказані вакантні посади наказами прокурора АР Крим та виконувачем його обов'язків призначено: 07 серпня 2015 року прокурором прокуратури з питань роботи з кадрами ОСОБА_2; 25 серпня 2015 року прокурором прокуратури з питань організації роботи, контролю виконання, статистики та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_3, а 15 вересня 2015 року начальником відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції - ОСОБА_4

Згідно довідки відповідача, на день звільнення ОСОБА_1 вакантні посади в прокуратурі АР Крим були відсутні.

23.09.2015 Генеральним прокурором України видано наказ № 73ш, яким, у зв'язку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур, включено до структури та штатного розпису прокуратури Автономної Республіки Крим штатні розписи Бахчисарайської, Джанкойської, Євпаторійської, Керченської, Красноперекопської, Сімферопольської, Феодосійської та Ялтинської місцевих прокуратур. У штатному розписі кожної з указаних прокуратур встановлено по 1 (всього - 8) посад керівників.

Відповідно до п. 4 вказаного наказу, він уводився в дію з 15.12.2015, тобто після прийняття прокурором Автономної Республіки Крим наказу № 311к від 16.11.2015, яким ОСОБА_1 звільнено з посади.

Посилання позивача у позовній заяві на положення ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при звільненні працівників у зв'язку із змінами в органах виробництва і праці, у даному випадку, не можуть бути застосовані, оскільки, відповідно до п. 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» призначення на адміністративні посади, передбачені п. 11 (керівник місцевої прокуратури) частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється за результатами чотирирівневого відкритого конкурсу, порядок проведення якого затверджується Генеральним прокурором України.

Відібрані конкурсною комісією три кандидати на кожну із зазначених адміністративних посад подаються на розгляд осіб, уповноважених цим Законом приймати рішення про їх призначення на ці посади.

Відповідно до ч. 4 ст. 39 Закону призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену п. 11 частини першої цієї статті, здійснюється Генеральним прокурором України.

Більш того, згідно з ч. 1 наказу Генерального прокурора України від 17.09.2014 № 100 (зі змінами та доповненнями) в органах прокуратури України визначено перелік посад, на які працівники призначаються і з яких звільняються виключно Генеральним прокурором України, у т.ч. прокурор міста, району, міжрайонний, районний у місті та прирівняний до них прокурор.

Таким чином, призначення на посади встановлені наказом Генерального прокурора України № 73ш від 23.09.2015 є виключно його компетенцією та не належить до повноважень прокурора Автономної Республіки Крим.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, суд, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що спірний наказ прокурора Автономної Республіки Крим № 311 к від 16.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Автономної Республіки Крим з 16 листопада 2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України) був прийнятий у порядку, у межах та спосіб, встановлений законом, а тому, відповідно, підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування зазначеного наказу відсутні.

З огляду на правомірність винесення оскаржуваного наказу відсутні правові підстави для задоволення інших вимог позивача, у зв'язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивач всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій