Справа № 802/1788/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

м. Вінниця

18 листопада 2016 р. Справа № 802/1788/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

суддів Альчука М.П., Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Чернецького Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, Кабінету Міністрів України

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась позивач - ОСОБА_1 до відповідачів - територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, Кабінету Міністрів України, у якому, крім іншого просила визнати протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що 14.10.2014 року прийнято Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», доповнено її абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

З 29.03.2015 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року , яким норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції.

В абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12.02.2015 року закріплено норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Водночас, п.п. 2 п. 1.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

На думку позивача, покладений обов'язок щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Кабінет Міністрів України виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши постанову від 02.09.2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" (що набрала чинності з 09.09.2015 року), якою внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

Таким чином, позивач вважає, що у період по 09.09.2015 року мала місце протиправна бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року.

Надаючи оцінку заявленій позовній заяві в частині визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто чинний процесуальний Закон обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, пов'язано із специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також вказує на те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вказала позивач, оскаржувана бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо приведення своїх нормативно - правових актів у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" фактично мала триваючий характер та була наявна у період до 09.09.2015 року.

Внесення змін до Постанови № 268 відбулося лише із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України".

При цьому суд не надає оцінку нормам постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 644 на предмет повного виконання приписів Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", оскільки незалежно від змісту положень постанови від 02 вересня 2015 року № 644 факт її прийняття свідчить про припинення оскаржуваної бездіяльності Кабінету Міністрів України.

Відтак, момент початку перебігу строків для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів позивача настав саме у вересні 2015 року, тобто в день коли оскаржувана бездіяльність Кабінету Міністрів України припинилась.

Водночас позовну заяву ОСОБА_1 направила до Вінницького окружного адміністративного суду 27.10.2016 року, що підтверджується відтиском поштового штампу на конверті, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, що визначений Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно зі ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Разом з тим, законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків. На практиці суд у кожній справі із урахуванням її обставин самостійно визначає поважність таких причин.

При цьому, поважними причинами пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, тобто пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

У даній справі, позивач не навела та не підтвердила належними доказами обставини, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного звернення до суду із вимогою про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України. Натомість позивач пояснила, що така позовна вимога пов'язана із вимогою про стягнення належної їй заробітної плати яка може пред'являтися без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, якщо в ході судового розгляду справи суд встановить, що провадження у справі відкрито за позовною заявою, поданою з пропущенням установленого законом строку звернення до адміністративного суду, або викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, позовна заява залишається без розгляду.

Окремо необхідно зазначити, що за змістом ч. 3 ст.162 КАС України залишення позовної заяви без розгляду допускається на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі й на стадії судового розгляду справи.

За приписами п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Крім того, суд наголошує, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VII від 12.02.2015 року не є вимогою про стягнення заробітної плати, на пред'явлення якої строк звернення до суду не поширюється.

В обгрунтування вказаного висновку слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, законодавець передбачив, що лише у правовідносинах, які виникають між працівником та роботодавцем, у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник може звернутися до суду за захистом свої прав та інтересів без обмеження будь - яким строком.

Натомість у спірних правовідносинах, що стали предметом розгляду в даній справі, суб'єктами таких правовідносин є позивач та Кабінет Міністрів України, який не є роботодавцем для позивача та не виплачує йому заробітну плату.

Кабінет Міністрів України у спірних правовідносинах виконує не функцію роботодавця пов'язану із виплатою заробітної плати позивачу, а нормотворчу функцію, що фактично повинна була бути спрямована на приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VII від 12.02.2015 року.

Крім того, суд зазначає, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України не є вимогою про стягнення заробітної плати з огляду і на те, що інші позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії щодо невиплати та зобов'язання вчинити дії, а саме нарахувати та виплатити заробітну плату не перебувають у прямій залежності із позовною вимогою пред'явленою до Кабінету Міністрів України.

Тобто, вимоги позивача про визнання протиправними дій територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо невиплати та зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату позивачу, у випадку їх заявлення позивачем у формі окремого позову, з огляду на обрані підстави позову, не залежить (не є похідними) від висновку суду про правомірність чи протиправність бездіяльності Кабінету Міністрів України.

Відтак суд доходить висновку, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VII від 12.02.2015 року, не є способом захисту права позивача на оплату праці.

Отже, така позовна вимога не вважається вимогою про стягнення належної позивачу заробітної плати право на предявлення якої, в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України, не обмежується строками звернення до суду.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року, з пропущенням встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України строку, а суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення поважними, позовну заяву в цій частині позовних вимог необхідно залишити без розгляду.

Керуючись ст. 99, 100, 155, 160, 162, 165, 186, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VII від 12 лютого 2015 року залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Богоніс Михайло Богданович

Судді Альчук Максим Петрович

Дмитришена Руслана Миколаївна