Справа № 221/5219/16-а
Суддя: Мохов Є. І.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року суддя Волноваського районного суду Донецької області Мохов Є.І., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання його дій неправомірними та зобов'язання відновити виплату пенсії. Вказала, що вона є інвалідом ІІІ групи внаслідок загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», знаходиться на обліку в органах пенсійного фонду. До теперішнього часу позивачка працює на державній службі на посаді спеціаліста відділу освіти Волноваської РДА. З 01.04.2015 року виплата пенсії за віком їй була припинена. У зв'язку із цим позивачка звернулась до відповідача із письмовою заявою. Відповідач у своїй відповіді повідомив, що відповідно до положень п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі - Закон 213), згідно якого, особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасники бойових дій, осіб на яких поширюється дія п.1ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту№») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті не виплачується. Із вказаними доводами відповідача позивач не погодилась, вважає дії відповідача незаконними.

Позивач у судове засідання не з'явились, представник позивача надала до суду заяву із клопотанням розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позову наполягала.

Представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог та надала пояснення відповідно позовної заяви.

Представник відповідача надала до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідач перебуває у них на обліку з 13.02.2014 року та отримує пенсію по інвалідності, як інвалід 3групи внаслідок загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01.04.2015 року виплата пенсії позивачці призупинена у зв'язку з тим, що позивач працює на посаді на державній службі на посаді спеціаліста відділу освіти Волноваської РДА. Згідно положень п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі - Закон 213), згідно якого, особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасники бойових дій, осіб на яких поширюється дія п.1ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту№») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті не виплачується. Після звільнення виплата пенсії відновлюється.

Відповідно до пункту п. 5 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни « про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», визначено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії або щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, при цьому вказаний пункт не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії, а отже обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, дослідивши наявні письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Суд зазначає, що посада, на якій працює позивачка дійсно не дає позивачці права виходу на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки позивач не має права отримувати пенсію у порядку та на умовах ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 37 вказаного Закону в редакції Закону N 213-VIII (213-19) від 02.03.2015 року, чинного з 28.03.2015 року, яка діє в теперішній час та на час зупинення позивачеві виплати пенсії з 01.04.2015 року] «на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (1058-15 ), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку».

Оскільки позивачка не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (позивачеві на теперішній час лише 39 рік), та не має стажу державної служби 10 років, позивач не має права на отримання пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення спеціальних пенсій прийнятий не був до 1 червня 2015 року, тому з 1 червня 2015 року втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення за вислугою років державних службовців за цим Законом, і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. На даний час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права жодній особі на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим відпали передбачені ст. 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону 213) підстави для невиплати позивачеві пенсії, призначеної відповідно до вказаного Закону. З 1 червня 2015 року перешкоди для виплати пенсій усім державним службовцям відсутні.

До аналогічних висновків прийшов і Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у постанові від 03.08.2015 року у справі № 335/5120/15-а.

Крім того, відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, яким внесені зміни до статті 37 Закону України «Про державну службу», не виплачуються лише ті пенсії, які призначені відповідно до цієї статті (ст. 37 Закону України «Про державну службу).

Проте суд зазначає, що позивачка ніколи не отримувала пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», а отримувала пенсію по інвалідності, як інвалід 3 групи внаслідок загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно до ч. 3 ст.99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, представлені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про неправомірність дій Управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 128, 158, 161, 162, 163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ :

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецькій області щодо зупинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецькій області відновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії по інвалідності з 01 червня 2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.І.Мохов