Справа № 2а-6934/10/2170
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" листопада 2016 р. м. Київ К/800/54148/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А. (доповідач)
СуддівГоляшкіна О.В.
Шведа Е.Ю.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом Херсонського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Херсонського міського центру зайнятості (далі - Херсонський МЦЗ) на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 01 червня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року Херсонський МЦЗ в Херсонському окружному адміністративному суді пред'явив позов до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Просив стягнути з ОСОБА_4 незаконно отриману допомогу по безробіттю у розмірі 4346,34 грн. на підставі частини третьої статті 36 Закону України від 2березня 2000 року № 1533-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1533-III).

На обґрунтування позову Херсонський МЦЗ послався на те, що відповідач на момент звернення до Херсонський МЦЗ та під час отримання допомоги по безробіттю був зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП), проте приховав цю обставину, яка унеможливлювала визнання його таким, що шукає роботу, та призначення і виплату допомоги по безробіттю.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 01 червня 2011 року, залишеною без зміни ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, Херсонський МЦЗ оскаржив їх рішення у касаційному порядку. У касаційній скарзі просить рішення судів скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з матеріалами справи, 29 вересня 2008 року ОСОБА_4 був зареєстрований у Херсонському МЦЗ, йому було надано статус безробітного відповідно до статті 2 Закону України від 1березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 803-XII) та призначено допомогу по безробіттю відповідно до статей 22, 23 Закону № 1533-III.

З правами та обов'язками безробітного ОСОБА_4 був ознайомлений на інформаційному семінарі 24 вересня 2008 року.

23 вересня 2010 року позивач провів перевірку, за результатами якої складено акт перевірки достовірності страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 206/П. У ході перевірки встановлено, що відповідач на порушення статті 2 Закону № 803-XII неправомірно отримав допомогу по безробіттю в період з 29 вересня 2008 року по 20 червня 2009 року в сумі 4246,34 грн., оскільки з 31 березня 2005 року він зареєстрований як ФОП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надав до суду доказів отримання відповідачем доходів від провадження підприємницької діяльності чи виконання ним робіт за трудовими договорами, одержання матеріальної допомоги обманним шляхом та належності безробітної особи ОСОБА_4 до категорії зайнятих.

Крім того, суди вважали, що даний спір є публічно-правовим, а отже й вирішили його відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, із цим погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Отже, пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків "превентивного" судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на виплачену Центром зайнятості допомогу по безробіттю у розмірі 4346,34 грн. та стягнення цієї суми з нього, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватноправовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 22 вересня 2015 року (справи № 21-1884а15, № 21-2209а15) та від 25 травня 2016 року (справа № 2а-7275/11/1370).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 220, 222, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Херсонського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 01 червня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року скасувати, а провадження в адміністративній справі за позовом Херсонського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - закрити.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Горбатюк С.А.

Голяшкін О.В.

Швед Е.Ю.