Справа № 820/3205/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 листопада 2016 р. № 820/3205/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Мельникова Р.В., Нуруллаєва І.С.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ГУ МВС в Харківській області - Сафронової К.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління МВС України у Харківській області, третя особа - Київський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України у Харківській області, третя особа - Київський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 06 листопада 2015 року № 683 о/с про звільнення позивача - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 ( М-192014), інспектора СОГП Київського РВ ХМУ ГУ (яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 4 років 6 місяців) у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів); поновити позивача - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 ( М-192014) на службі в органах внутрішніх справ на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ ГУ або на іншій рівнозначній посаді з 06.11.2015 року; зобов'язати ГУМВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2016 року по день поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ про його звільнення є незаконним та порушує його права, свободи та інтереси, що потребує судового захисту.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача - Сафронова К.В., проти позову заперечувала, вказавши, що позивач, в силу приписів п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", є такою, що попереджена про можливе майбутнє звільнення, а тому відповідачем на її адресу надсилались листи з пропозицією прибуття, у разі бажання подальшого проходження служби в органах Національної поліції, для написання відповідного рапорту. Позивач з рапортом про її звільнення у зв'язку з переведенням до іншого органу та призначення на службу до ГУНП в Харківській області не зверталась, а тому її було правомірно звільнено за скороченням штатів. При цьому відповідач фактично не міг запропонувати ОСОБА_3 інших посад через скорочення таких згідно наказу МВС України № 1388 від 06.11.2015. Поряд з цим, представник відповідача зауважував, що перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, згідно п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", не є перешкодою для її звільнення.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, на підставі ст. 128 КАС України, вважає можливим розглянути дану справу без участі представника третьої особи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 03.08.2005 року була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України, яку з березня 2010 року проходила в Київському РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ( а.с. 16, 93 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилась дитина - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна у справі ( а.с.15).

Наказом Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області від 03.06.2011 № 26 о/с позивачу було надано відпустку по погляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.05.2011 по 22.02.2014. В подальшому, за станом здоров'я дитини позивача, що підтверджується медичними довідками ( а.с.18-21), ОСОБА_3 було продовжено відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3,6 років, а згодом - до 4, до 4,6 та 5 років відповідними наказами Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області від 12.02.2014 № 18 о/с, від 18.09.2014 № 104 о/с, від 13.03.2015 № 28 о/с, від 28.08.2015 № 85 о/с ( а.с.94).

На підставі рапорту начальника Київського РВ ХМУ ГУ від 05.11.2015, наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 року № 683 о/с ОСОБА_3 - інспектора СОГП Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ( яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 4,6 років), було звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів, відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ( а.с.95).

При цьому, як зазначала у судовому засіданні представник позивача та не заперечувала представник відповідача, у вказаному наказі помилково було зазначено, що позивача звільнено у період перебування нею у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 4,6 років, хоча у послужному списку та відповідно до медичних довідок, наявних у справі, остання перебувала у відповідній відпустці до досягнення її дитиною 5 - ти річного віку.

Підставою виникнення спірних правовідносин став той факт, що на думку позивача, відповідачем було порушено процедуру її звільнення в частині непопередження про звільнення та незапропонування іншої відповідної посади та всупереч забороні звільнення вагітних жінок та жінок, які мають дітей до трьох років, що передбачено ч.3 ст.184 КЗпП України.

При цьому, представник відповідача у судовому засіданні наголосив на тому , що ОСОБА_3 фактично не могло бути запропоновано інших посад через скорочення таких згідно наказу МВС України № 1388 від 06.11.2015, а щодо її тверджень про непопередження про звільнення, то такі є надуманими, в силу приписів п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та з огляду на той факт, що Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області листами від 30.10.2015 та 05.11.2015 позивачу було роз'яснено про необхідність, у разі бажання подальшого проходження служби, прибути за місцем проходження служби для написання відповідного рапорту, крім того акцентовано увагу про відсутність автоматичного переводу до Національної поліції, за ліквідації ГУМВС України в Харківській області, а також органів та підрозділів, які йому підпорядковані.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" ( чинний на час звільнення позивача - надалі Закон), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 ( надалі - Положення).

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про міліцію" ( чинний на час звільнення позивача) передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до пп «г» п. 64 Положення № 114-1991 встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 утворено як юридичні особи публічного права, територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема - Головне управління Національної поліції в Харківській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права, територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, зокрема - Київський районний відділ Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Харківське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Водночас Законом України "Про Національну поліцію" визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАСУ у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Крім того, листом Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Крім того, стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи та загальні засади права.

Крім того, п.4 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, на час виникнення спірних правовідносин суд керується саме нормами Положення та приписами трудового законодавства.

Так п. 10 Положення № 114-1991, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Норми КЗпП України передбачають гарантії для даної категорії осіб. Так згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, Головним Управлінням МВС України в Харківській області були порушені права позивача, в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - наразі ГУМВС України в Харківській області не ліквідоване, а перебуває в стані припинення.

Крім того, законодавством про працю врегульовано трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності даних обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, згідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до п.8-11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідачів щодо правомірності звільнення позивача через відсутність його звернення до уповноважених органів з проханням подальшого проходження служби (переводом) до ГУМВС з огляду на приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а крім того, як вже було зазначено вище, оскільки Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому положення п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" до наявних спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, суд зазначає, що в рамках даного позову ГУ МВС України в Харківській області було порушено процедуру звільнення позивача, в частині непопередження про звільнення та незапропонування іншої посади. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Пункт 8 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" чітко вказує про те, що дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже звільнення може мати місце, а може й ні, що не позбавляє роботодавця належним чином та в установлені законом строки попередити працівника про звільнення, у разі, якщо таке має місце.

У судовому засіданні представник позивача наголошувала, що всі повідомлення про необхідність прибуття позивача для написання відповідних рапортів з метою подальшого проходження служби з роз'ясненням неможливості автоматичного переводу до поліції, остання не отримувала, оскільки вони направлялись за адресою її реєстрації, проте позивач фактично мешкала за іншою адресою, про що керівництво Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області було обізнане, оскільки, на виконання наказу МВС України № 81 від 16.03.2007 "Про заходи щодо зміцнення дисципліни і законності в органах внутрішніх справ та попередження надзвичайних подій, пов'язаних із загибеллю та травмуванням особового складу", уповноважені особи мали здійснювати відвідування позивача за місцем її проживання, з метою з'ясування умов та способу життя, кола інтересів, рівня матеріального, фінансового забезпечення, соціальної захищеності тощо.

Вказане підтверджується матеріалами справи.

Так, ім'я позивача Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області направлено лист від 30.10.2015 року № 61/К-319/2 про необхідність, у разі бажання подальшого проходження служби в поліції, з'явитись за місцем проходження служби до 01.11.2015 року для написання відповідних рапортів ( а.с.96), на адресу: м.Харків, вул. Чкалова,3, за якою ОСОБА_3 зареєстрована ( а.с.13 зворот).

Крім того, на ім'я позивача Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області направлено лист від 05.11.2015 року № 61/327/3/2 про необхідність, у разі бажання подальшого проходження служби в поліції, з'явитись за місцем проходження служби для написання відповідних рапортів та проінформовано про відсутність автоматичного переводу до органів Національної поліції ( а.с.97), також за адресою місця реєстрації ОСОБА_3

Поряд з цим, суд зауважує, що з довідки СМСЧ № 13 від 01.11.2016 № 638 про перебування позивача на обліку у зв'язку з вагітністю, вбачається, що позивач мешкала за адресою АДРЕСА_1, будучи зареєстрованою у АДРЕСА_3, а згодом, ОСОБА_3 була знята з обліку за даною медичною установою у зв'язку зі зміною місця проживання - АДРЕСА_2 та переведенням на облік до КЗОЗ "Міська поліклініка №:6" м.Харкова ( а.с.127).

Отже, позивач фактично не могла отримати вказаних листів. Крім того, відповідачем не надано до суду доказів їх отримання ОСОБА_3

Водночас, якщо й брати до уваги, що зазначені листи могли б бути передані позивачу особами, які мешкають за адресою місця її реєстрації - м.Харків, вул. Чкалова,3,слід звернути увагу на те, що завчасно такі дії вчинити було неможливо, оскільки лист від 30.10.2015 про прибуття для написання рапорту 01.11.2015, складено у п'ятницю, відправлено 31.10.2015 у субботу, що вбачається з копії розрахункового документу ( а.с.96 зворот), а прибути потрібно було у неділю 01.11.2015, яка є вихідним днем. Отже, права завчасно отримати вказаного листа та бути обізнаною про необхідність прибуття до місця несення служби для написання рапорту для вступу до лав поліції, позивач була позбавлена. Щодо листа від 05.11.2016 з аналогічним змістом, то такий 05.11.2016 направлено позивачу ( а.с.97 зворот), а звільнено її було 06.11.2016, що свідчить також на користь того, що вказаний лист ОСОБА_3 не могла отримати ані 05.11.2016, ані 06.11.2016 - у день винесення наказу про її звільнення.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не була завчасно та належним чином повідомлена про необхідність прибуття для написання відповідних рапортів з метою подальшого проходження служби, чим її позбавлено можливості вчасно вчинити такі дії.

За таких обставин суд критично ставиться до позиції представника відповідача, з приводу всебічного сприяння роботодавцем реалізації права позивача щодо проходження ним подальшої служби в органах поліції.

Суд зазначає, що відповідно до п.24 Положення № 114-1991, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В ході розгляду справи знайшов підтвердження факт недотримання відповідною стороною вимог закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що призвело до незаконного звільнення позивача, по-перше - всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, по - друге - з порушенням процедури звільнення.

Крім того, суд зазначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи ( організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця ( держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Крім того, норми ЦК України в контексті ліквідації ГУ МВС України в Харківській області не діють, оскільки такі стосуються юридичних осіб приватного права. Водночас порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

А тому, відповідно до вимог чинного законодавства України після скорочення посад, обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом призначення на посади відповідного фаху, а оскільки позивач проходить службу в органах внутрішніх справ, то його обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом переводу для подальшого проходження служби в інші органи внутрішніх справ України, з дотриманням вимог законодавства, яке діє на теперішній час.

Дана позиція суду узгоджується з висновками Верховного суду України, викладеними в постанові від 17.10.2011 року ( номер в ЄДРСР 19130710).

За таких обставин оскаржуваний наказ ГУМВС України в Харківській області № 683 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ згідно з п. 64 "Г" ( через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 06.11.2015.

Відповідно до ч.2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, законодавцем встановлено межі періоду виплати середнього заробітку, а саме: весь час вимушеного прогулу. При цьому, оскільки позивача було звільнено у періоді перебування у відпустці по догляду за дитиною на строк до 22.02.2016, згідно наказу ХМУ ГУМВСУ в Харківській області № 85 о/с від 28.08.2015, початок перебігу строку вимушеного прогулу рахується з дня, наступного після закінчення вказаної відпустки позивача, тобто з 23.02.2016.

Враховуючи викладене, суд зазначає , що оскільки нормами спеціального законодавства, а саме: Законом України "Про Національну поліцію" не передбачено поновлення на посаді, а беручи до уваги, що судовим розглядом справи доведено протиправність звільнення позивача, що спричинило вимушений прогул, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про зобов'язання Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2016 по день поновлення на посаді.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та зобов'язання Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління МВС України у Харківській області, третя особа - Київський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 06.11.2015 №683 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3, інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 06.11.2015.

Зобов'язати Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2016 по день поновлення на посаді.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській області з 23.02.2016, в частині стягнення грошового забезпечення в межах одного місяця.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2016.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Мельников Р.В.

Нуруллаєв І.С.