Справа № 826/15035/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І. Літвіної Н.М.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, за участю третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування постанови в частині та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Кей - Колект» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), за участю третіх осіб - ОСОБА_2 (далі - третя особа 1), ОСОБА_3 (далі - третя особа 2) про скасування постанови відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 18561552 від 03.11.2010 року в частині накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з предмета іпотеки, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яка перебуває в іпотеці ТОВ «Кей-Колект» на підставі іпотечного договору від 27.08.2008 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 25 травня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заяви, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав.

Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 27.08.2008 року, згідно якого Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у розмірі 80 000 доларів США зі строком погашення до 27 серпня 2018 року.

Для забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами укладено договір іпотеки від 27.08.2008 року, згідно якого іпотекодатель (ОСОБА_3.) передає в іпотеку іпотекодержателю (акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк») нерухоме майно, а саме, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 від 12.12.2011 року про відступлення права вимоги за зобов'язаннями відповідно до Додатку до договору факторингу, зокрема, і права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.08.2008 року.

Звертаючись до нотаріуса з метою проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, із інформаційної довідки з Державного реєстру прав № 40397014 від 09.07.2015 року позивачу стало відомо про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Зокрема, 03.11.2010 року було зареєстровано запис про обтяження - арешт квартири, який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 18561552 від 03.11.2010 року, винесеної відповідачем.

Вважаючи, що ТОВ «Кей-Колект» має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, позивач звернуся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 66-XIV (далі - Закон № 606-XIV) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ст. 57 Закону № 606-XIV).

За приписами ч. 8 ст. 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV).

Згідно ч. 6, 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України «Про заставу».

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, має право, у разі не виконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Як убачається із роз'яснень Верховного Суду України, викладених у його листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом із тим ст. 60 Закону № 606-XIV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1 - 4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно із ч. 4 заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого Закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-IV, відповідно до ст. 1 якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону № 606-XIV.

Водночас накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. За змістом ч.ч. 6 та 7 ст. 3 Закону № 898-IV у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження». Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.07.2015 по справі № К/800/54238/14 та від 22.09.2015 по справі № К/800/20374/15.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, обтяження предмету іпотеки зареєстроване 27.08.2008 року, а арешт квартири АДРЕСА_1, накладений постановою відповідача зареєстрований 03.11.2010 року, тобто вже після реєстрації обтяження об'єкта іпотекою.

В той же час, як убачається з матеріалів справи, сума позики, надана АКІБ «УкрСиббанк» позичальнику за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.08.2008 року складає 80 000 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 387 656 грн.

Відповідно до умов договору іпотеки від 27.08.2008 року вартість квартири згідно з довідкою-характеристикою № 1355715, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 30.07.2008 становить 47 330, 45 грн.

Проте, як визначено в зазначеному договорі іпотеки, ринкова вартість предмета іпотеки згідно звіту оціночної діяльності та за домовленістю сторін становить 611 688, 91 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач не надав суду розрахунку загального розміру заборгованості ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту, що забезпечена іпотекою, та не надав суду будь-яких доказів визначення ринкової вартості об'єкта іпотеки. Також, суд зазначив, що не доведеною є та обставина, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Проте, згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

В силу вимог ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 195 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження перевищення суми боргу ОСОБА_3 над вартістю предмета іпотеки додав до апеляційної скарги довідку-розрахунок залишку заборгованості боржника ОСОБА_3 за договором № 0 від 27 серпня 2007 року, яка станом на 15 серпня 2016 року становить 118 564, 85 доларів США (еквівалент у гривнях 2 969 361, 46 грн.). (а/с 203-206, Т. 1)

Таким чином, дана обставина спростовує висновки суду першої інстанції про те, що не доведеною є та обставина, що вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Що стосується позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача звільнити з - під арешту нерухоме майно, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону № 606-XIV у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Таким чином, вказані позовні вимоги є передчасними та стосуються саме способу виконання рішення суду про зняття арешту з майна, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином належним способом захисту порушеного права в спірних правовідносинах буде скасування рішення відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийнята постанова не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової, про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення: є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 18561552 від 03.11.2010 року в частині накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 21.11.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Літвіна Н. М.