Справа № 819/3280/15
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2016 р. м. Київ К/800/12594/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач), Заїки М.М., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що його звільнено з посади головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області є незаконно, оскільки Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області фактично не ліквідовано, а реорганізовано. Крім того, йому неправомірно без його згоди надавались відпустки без збереження заробітної плати. Просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо його звільнення та надання відпусток без збереження заробітної плати і не надання відпусток за відпрацьований час, скасувати наказ Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області № 79-к від 24 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_4.», поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області, стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 вересня 2015 року по 20 січня 2016 року в сумі 6724 грн., скасувати накази Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області № 3460-в від 28 вересня 2014 року, № 3462-в від 29 вересня 2014 року, № 467-в від 28 жовтня 2014 року, № 475-в від 28 грудня 2014 року, № 26-в від 21 січня 2015 року, № 21-в від 19 березня 2015 року, № 71-в від 05 травня 2015 року, № 78-в від 15 травня 2015 року, № 165-в від 29 липня 2015 року в частині надання ОСОБА_4 відпусток без збереження заробітної плати, стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 15000 грн., зобов'язати Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області надати позивачу невикористані відпустки за час роботи в Державній інспекції сільського господарства в Тернопільській області та сплатити єдиний соціальний внесок із заробітної плати за період вимушеного прогулу та подати зкориговані дані до індивідуальних відомостей про застраховану особу помісячно.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, не враховано положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та доводами позивача про те, що Державна інспекція сільського господарства в Тернопільській області фактично ліквідована не була, позивачу не було запропоновано переведення на іншу роботу.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 10.09.2012 р. призначений на посаду головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області з присвоєнням 13 рангу державного службовця.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» вирішено ліквідувати Державну інспекцію сільського господарства, поклавши функції із здійснення реєстрації та обліку машин на Міністерство внутрішніх справ, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині експлуатації та технічного стану машин - на Державну службу з безпеки на транспорті, функції із здійснення сертифікації насіння і садивного матеріалу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва - на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів - на Державну екологічну інспекцію.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 447 від 30 червня 2015 року «Про ліквідацію територіальних органів Державної інспекції сільського господарства» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної інспекції сільського господарства, в тому числі і Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області.

Наказом Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області № 25 від 09 липня 2015 року створено ліквідаційну комісію по ліквідації Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області.

10 липня 2015 року ОСОБА_4 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

24 вересня 2015 року наказом Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області № 79-К позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Із вказаним наказом позивача ознайомлено в день звільнення.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо звільнення позивача та поновлення на раніше займаній посаді, суди виходили з того, що звільнення проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки відбулася повна ліквідація Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 3 і 4 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).

Згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 цього Кодексу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (№ 21-8а14), від 27 травня 2014 року (№21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (№ 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як видно з пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державну інспекцію сільського господарства вирішено ліквідувати, поклавши функції із здійснення реєстрації та обліку машин на Міністерство внутрішніх справ, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині експлуатації та технічного стану машин - на Державну службу з безпеки на транспорті, функції із здійснення сертифікації насіння і садивного матеріалу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва - на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів - на Державну екологічну інспекцію.

Згідно пунктів 5, 6 вищевказаної постанови права та обов'язки центральних органів виконавчої влади, що ліквідуються, передаються відповідним центральним органам виконавчої влади, на які цією постановою покладено функції з реалізації державної політики у відповідній сфері. Центральні органи виконавчої влади, що припиняються згідно з цією постановою, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах до завершення здійснення заходів з утворення центральних органів виконавчої влади, яким передаються повноваження та функції центральних органів виконавчої влади, що припиняються.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій вищенаведеного не врахували. Дійшовши висновку про повну ліквідацію Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області, суди в порушення вимог ст. 159 КАС України належним чином не з'ясували чи були передані функції з реалізації державної політики у тій сфері, в якій працював позивач та до якої відносилась його посада, до відповідних центральних органів виконавчої влади, а якщо передані, то до яких саме та чи наявні у цих органах вакантні на час звільнення позивача посади, які він міг обіймати відповідно до його кваліфікації.

Вирішуючи спір в частині визнання протиправними дій та скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати, суди визнали правомірними дії відповідача щодо прийняття зазначених наказів.

Проте, такий висновок судів є передчасним.

Відповідно до абзацу 1 пункту 6-6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31 липня 2014 року) керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Абзацом 2 вказаного пункту передбачено надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Згідно абзацу 3 пункту 6-6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31 липня 2014 року) установити, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів: положення статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються.

Однак, відмовляючи в позові в частині визнання протиправними дій та скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати та сплати єдиного соціального внеску з посиланням на Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31 липня 2014 року), суди належним чином не перевірили доводів позивача. Так, позивач зазначав, що 24 грудня 2014 року він звертався до відповідача із заявою від про надання відпустки з 05 січня 2015 року, однак відпустка не надавалась, а при звільненні йому виплачена компенсація за щорічні та додаткові відпустки.

Проте суди встановивши, що надана позивачем заява про надання відпустки з 05 січня 2015 року не містить відомостей про її надходження до відповідача, а з повідомлення про вручення поштового відправлення встановити зміст такого відправлення не можливо, не з'ясували чи підлягають реєстрації у відповідача заяви про надання відпусток. Судами встановлено, що при звільненні позивачу виплачена компенсація за 40 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 06 вересня 2013 року по 24 вересня 2015 року та за додаткові оплачувані відпустки: за 7 календарних днів за 2013 рік, за 9 календарних днів за 2014 рік, за 11 календарних днів за 2015 рік. Однак, при цьому належним чином не перевірено у зв'язку з чим ОСОБА_4 не надавались невикористані частини основних відпусток та додаткові відпустки, на які він мав право, та за які йому виплачена компенсація, замість відпусток без збереження заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Згідно з частиною 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук

М.М. Заїка

Ю.К. Черпак