Справа № 802/1788/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 листопада 2016 р. Справа № 802/1788/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Богоноса М.Б.,

Суддів: Альчука М.П.

Дмитришеної Р.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Чернецького Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, Кабінету Міністрів України

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась позивач - ОСОБА_2 з адміністративним позовом до відповідачів - територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, Кабінету Міністрів України, у якому просила:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області в частині ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд");

- зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області здійснити позивачу перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо)

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що в жовтні 2016 року вона звернулась до Бершадського районного суду Вінницької області із запитом про розмір заробітної плати за 2014 та 2015 роки. Проаналізувавши зміст, наданих Бершадським районним судом Вінницької області довідок про заробітну плату за 2014 та 2015 роки, позивач вважає, що при нарахуванні їй заробітної плати територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Вінницькій області не враховано положення статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"). Лише після внесення відповідних змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", а саме з 09.09.2015 року, були встановлені нові посадові оклади працівникам апарату суду.

Разом з тим, позивач вважає, що територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області допустило вчинення протиправних дій щодо здійснення нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 у розмірах, що не відповідають положенням статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Крім того, на думку позивача протиправну бездіяльність допустив і Кабінет Міністрів України в частині щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року.

Тому для захисту своїх прав та інтересів позивач звернулася з даним позовом до суду.

17.11.2016 року за вх. 25254 від територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області надійшли письмові заперечення проти заявлених позовних вимог. У наданих письмових запереченнях представник відповідача вказав, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суди загальної юрисдикції, в тому числі Бершадський районний суд Вінницької області, фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у межах річної суми видатків, передбачених державним бюджетом на поточний фінансовий рік, в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Тому відповідач може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці. Оскільки з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не вносились, а Законами України "Про Державний бюджету України на 2014 рік" та "Про Державний бюджету України на 2015 рік" видатків на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та ч. 1 ст. 147 цього ж закону у редакції з 28.03.2015 року не було передбачено, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам апарату суду, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці працівників, у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, в тому числі і позивачу.

У письмових запереченнях відповідач також просив врахувати при прийнятті рішення аналогічну правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 року у справі № 21-1726а16, від 13.07.2016 року у справі № 21-1488а16 та від 13.07.2016 року у справі № 21-1888а16.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Крім того, вказала, що протиправні дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області та бездіяльність Кабінету Міністрів України грубо порушують її права, що були передбачені чинними на момент виникнення спірних правовідносин Законами.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд у їх задоволенні відмовити повністю. Додатково вказав, що територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області при нарахуванні та виплаті оспорюваної заробітної плати діяло відповідно до вимог чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 18.11.2016 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не приведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідність до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VII від 12.02.2015 року залишено без розгляду.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, надавши оцінку письмовим доказам, що містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову із наступних мотивів.

ОСОБА_2 в період з 18.06.2008 року по 03.10.2016 року включно працювала у Бершадському районному суді Вінницької області, в тому числі на посаді помічника судді з 02.11.2011 року по 03.10.2016 року. Водночас посадовий оклад за займаною посадою в період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року складав 1218,00 грн., що підтверджується довідками територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області (а.с. 18-19).

Позивач вважає, дії територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо нарахування та виплати їй заробітної плати без врахування положень статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") протиправними, а тому з метою захисту своїх прав звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що Верховним Судом України прийнято рішення у справі № 820/4653/15 за позовом ОСОБА_4 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, про проведення перерахунку заробітної плати. Висновки Верховного Суду України, що містяться у рішенні за результатами розгляду справи № 820/4653/15, повинні враховуватись судом при розгляді цієї справи, адже стосуються аналізу законодавчих актів та їх застосування у правовідносинах, які є ідентичними до тих, що є спірними у даній адміністративній справі.

Так, постановою Верховного Суду України від 13.07.2016 року у справі № 820/4653/15 постанову Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 року в частині визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_4 у проведенні перерахунку і виплати заробітної плати та зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області здійснити відповідний перерахунок і виплату скасовано, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2015 року у цій частині залишено в силі. В решті рішення суду касаційної інстанції залишено без змін.

При цьому Верховний Суд України дійшов висновку, що оскільки з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16.01.2014 року № 719-VІІ "Про Державний бюджету України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджету України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини першої статті 147 цього ж закону (у редакції з 28.03.2015 року) не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Більше того, аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 року у справі № 820/4648/15 та від 13.07.2016 року у справі № 818/3372/15.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 17, ч. 1 ст. 38 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд України є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції, який забезпечує єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені законом.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В силу положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене суд вважає доведеними доводи відповідача про відсутність правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати ОСОБА_2 за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно відповідно до ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 року) та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно відповідно до ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Крім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При вирішенні спору суд також бере до уваги й рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» від 03.06.2014 року, у якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Крім цього колегія суддів, наголошує, що рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, у вказаному рішенні Конституційного Суду України зазначено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Водночас, в силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

В силу положень ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд доходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2, оскільки відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати діяв на підставі та в межах наданих Законом повноважень.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи те, що відповідачем не надано суду доказів понесення судових витрат у цій справі, пов'язаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз, питання про їх стягнення з позивача у зв'язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову судом не вирішується.

Керуючись ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Богоніс Михайло Богданович

Судді: Альчук Максим Петрович

Дмитришена Руслана Миколаївна