Справа № 804/1043/15
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2015 р. Справа № 804/1043/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Гончарової В.Г.
представника позивача: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
до Державної податкової інспекції в Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування предявлених позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки позивача дійшов помилкового висновку про порушення останнім приписів податкового законодавства та про заниження ним внаслідок цього податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно відніс до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними ФОП ОСОБА_3 в ході здійснення реальних господарських операцій за договорами купівлі-продажу, укладеними з цим субєктом господарювання. Реальність вказаних господарських операцій посвідчується відповідними первинними документами, які в повному обсязі були надані контролюючому органу. При цьому правочини, укладені з ФОП ОСОБА_3, недійсними в судовому порядку не визнавалися. Посилання відповідача на висновки акту перевірки ФОП ОСОБА_3 по взаємовідносинам з іншими підприємствами, яким встановлено порушення податкового законодавства з боку ФОП ОСОБА_3, як на підставу для визнання господарської операції позивача з цим контрагентом нереальною є необґрунтованими, оскільки, навіть якщо контрагент позивача і допускав будь-які порушення податкового законодавства, то позивач, як платник податків, не несе жодної відповідальності за порушення іншими платниками податків законодавчих вимог, а, отже, не може бути позбавлений права на формування податкового кредиту, тим більше, що чинне податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, відсутності у них кваліфікованого персоналу, основних фондів тощо. Також необґрунтованими є доводи відповідача щодо відсутності товарно-транспортних накладних, оскільки позивач перевозив товар власним автомобілем. Крім того наявність чи відсутність товарно-транспортних накладних може вказувати лише на дотримання чи порушення правил перевезень, а у разі їх відсутності, за наявності належним чином оформлених первинних документів, не може бути підставою для визнання господарської операції нереальною.
У судовому засіданні представник позивача підтримав предявлений адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Відповідач правом на подання письмових заперечень на адміністративний позов не скористався.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
На підставі наказу №677 від 22.05.2014р., виданого ДПІ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області ОСОБА_4 було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2) щодо не підтвердження реальності здійснення господарських відносин із ФОП ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1) за листопад 2012, січень 2013, березень 2013 року.
За результатами означеної перевірки складено акт №4332/04-63-17-01/НОМЕР_2 від 20.06.2014р., яким зафіксовано встановлене перевіркою допущення позивачем порушення приписів п.198.3, ст.198, п.201.1 ст.201ПК України, що призвело до заниження останнім податку на додану вартість на загальну суму 5408,00грн., в тому числі: за листопад 2012 року на 2568,00грн., за січень 2013 року на 1420,00грн., за березень 2013 року на 1420,00грн.
Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення, суд зважає на наступне.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, як покупцем, було укладено з ФОП ОСОБА_3, як продавцем, два договори купівлі-продажу №12 від 12.01.2012р. та №14 від 14.01.2013р., згідно з якими продавець зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар: асортимент, кількість, ціна та сума якого зазначаються у специфікаціях (додатках) к діючому договору, які є невідємною його частиною.
Відповідно до п.2.1 договору покупець сплачує продавцю за товар 100% передоплати.
Відповідно до п.3.1 строк відвантаження/поставки товару протягом 5 робочих днів з моменту отримання від покупця 100% передоплати.
На підтвердження поставки товару ФОП ОСОБА_3 виписані видаткові та податкові накладні на вищеозначену суму.
Зазначені податкові накладні оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України та ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що відповідачем не заперечується, а суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними включені позивачем до складу податкового кредиту та відображені в даних Додатку 5 до податкової декларації позивача з податку на додану вартість за листопад 2012 року, січень 2013 року, березень 2013 року.
Поставка товару здійснювалася власним транспортом позивача (KIA SORENTO AE3529BA), який на час виникнення господарських правовідносин з ФОП ОСОБА_3 перебував у власності ФОП ОСОБА_2, на причепі.
Щодо оплати товару судом встановлено, що розрахунки між субєктами господарювання проводились у безготівковій формі.
Кредиторська заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед ФОП ОСОБА_6 за поставлений товар станом на 19.06.2014р. відсутня.
При цьому представник позивача суду пояснив, що бензин перевозився в бочках по 200л., якій розвантажувався вантажниками, які працювали у позивача відповідно до штатного розпису, та зберігався у промислово-складському приміщенні.
Також представником позивача було зазначено, що товар отримував безпосередньо позивач, а відправкою товару до місця призначення займалася ОСОБА_7 менеджер ФОП ОСОБА_2 відповідно до штатного розпису.
Придбаний у ФОП ОСОБА_3 бензин «Галоша» використовувався позивачем у власній господарській діяльності для змащування заготовок та надання їм слизькості, а проволока ніхромова використовувалася для пайки при виготовленні жерстяної банки №12, з метою отримання власного прибутку, що підтверджується актами списання у виробництво, копії яких долучені до справи.
Також господарська операція позивача щодо придбання бензину «Галоша» відповідає основному виду діяльності ФОП ОСОБА_2, а саме: «виробництво пакувань з легких металів».
Таким чином, факт здійснення реальної господарської операції між позивачем та ФОП ОСОБА_6 підтверджується відповідними первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, які відображають зміст та обсяг цієї господарської операції, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися у звязку із здійсненням оплати за отриманий товар.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності ФОП ОСОБА_3, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності вищевказаного субєкта господарювання за ухилення від сплати податків або за інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладених позивачем з ФОП ОСОБА_3 договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.
Як на час укладення угод між позивачем та його означеним вище контрагентом, так і на час їх виконання, вказані субєкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Крім того, навіть у разі якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані товари і послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обовязку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Щодо доводів відповідача про нереальність господарських операцій позивача з ФОП ОСОБА_3 через те, що основним видом діяльності позивача є оптова торгівля іншими продуктами харчування, суд зазначає, що наведені посилання не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки останнє не забороняє фізичним особам-підприємцям займатися іншими видами діяльності, які не зазначені в ЄДРПОУ як основні, тим більше, відповідачем не правильно вказано основний вид діяльності ФОП ОСОБА_2, так як таким є саме: «виробництво пакувань з легких металів».
Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не надано до перевірки товарно-транспортні накладні, якими підтверджується факт транспортування товару від ФОП ОСОБА_3, суд зазначає, що відсутність у покупця товарно-транспортних накладних на перевезення товару, яке здійснювалося ним власним транспортом, не позбавляє покупця права на податковий кредит у разі наявності у нього відповідних податкових накладних, які, згідно ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України, є підставою для виникнення у платника податку права на віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідного періоду, якщо вони отримані в ході реального виконання господарської операції. При цьому товарно-транспортна накладна є обовязковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, а законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем правомірно було віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковим накладними, виписаними його контрагентом ФОП ОСОБА_3 в ході виконання реальних господарських операцій з купівлі продажу бензину «Галоша».
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 182,70грн., що підтверджується квитанцією №ПН125 від 19.12.2014р., наявною в матеріалах справи, а відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у розмірі 182,70грн.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_8