Справа № 820/4158/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"10" листопада 2016 р. № 820/4158/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Хмелівська Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства "Роганська картонна фабрика"
до Головного управління ДФС України у Харківській області
про скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Роганська картонна фабрика", звернувся до суду з позовом до ГУДФС України у Харківській області, в якому просив суд скасувати податкові повідомлення - рішення від 21.07.2016 року № та №

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі пославшись на те, що не погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки та вважає неправомірним донарахування підприємству податкових зобов'язань з податку на прибуток, оскільки позивач мав законні підстави для віднесення до складу валових витрат сум за господарськими відносинами з контрагентами. Позивач зазначив, що бухгалтерський та податковий облік підприємства здійснювався без порушень цивільного, господарського законодавства України, вимог Податкового кодексу України. Укладені позивачем угоди, є дійсними, спрямовані на реальне встановлення між сторонами цивільних прав та обов'язків, за якими відбулося фактичне отримання послуг, проведені розрахунки. Отримані первинні документи оформлені відповідно до вимог законодавства, є підставою для відображення здійснених операцій у бухгалтерському та податковому обліку.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення позиція, яких повністю збігається з викладеною в судовому засіданні, де вказав, що при проведенні перевірки позивача встановлено необґрунтоване віднесення до складу витрат сум витрат по взаєморозрахункам за договорами страхування та надання послуг, а отже позивачем неправомірно сформовані показники податкової звітності, внаслідок чого йому донараховані грошові зобов'язання з податку на прибуток та визначені штрафні санкції.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України №423692, ПАТ "Роганська картонна фабрика" зареєстроване Харківською районною державною адміністрацією Харківської області 13.11.1997 року.

У період з 22.04.2016 року по 07.06.2016 року фахівцями податкового органу проведено планову виїзну перевірку підприємства-позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 14.06.2016 року № 305/20-40-14-03-08/00278830, яким зафіксовано порушення пп.14.1.27, п.14.1 ст.14, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.138.10.2, пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 528799,00 грн., в т.ч. за 2014 рік на суму 78181,00 грн., за 2015 рік на суму 450618,00 грн.

Не погодившись з висновками акту позивач подав заперечення на нього, за результатами розгляду яких висновки акту перевірки від 14.06.2016 року № 305/20-40-14-03-08/00278830 залишені без змін, а заперечення без задоволення.

Порушення, встановлені актом перевірки стали підставою для винесення податкових повідомлень-рішень від 21.07.2016 року

№ , яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 528799,00 грн. та нараховано штрафну санкцію у сумі 19545,25 грн.;

№ , яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 673189,00 грн.

Перевіряючи оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС України суд зазначає, наступне.

Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, яка визначає презумпцію правомірності рішень платника податку, самостійно визначені платником податку валові витрати і податковий кредит вважаються сформованими правомірно, доти контролюючим органом в установленому порядку не буде доведено факту невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

За змістом п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Так відповідно до п.138.4,138.6 ст.138, п.14.1.228 ст. 14 ПК України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу. Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Відповідно до підпункту 14.1.27 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку. З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями.

Таким чином, придбання активів (тобто товарів, послуг) передбачає наявність мети їх використання в господарській діяльності платника податків. Така мета є необхідною умовою для формування витрат платником податків. Крім того, всі витрати мають бути здійсненими в межах господарської діяльності платника податків.

Отже, з огляду на зазначені приписи підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості придбаних товарів, послуг є факт реального придбання останніх та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих товарів/послуг з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних товарів/ послуг або ж призначення останніх для такого використання. Відповідно, витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання у господарській діяльності або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника податків не дають право на відповідні врахування цих витрат у податковому обліку.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг від 01.09.2014 року № 105 (а.с.173,т.1), предметом якого є надання послуг з оцінки мотивації персоналу (п.1 Договору), вартість послуг за договором складає 550,00 грн. за оцінку одного працівника (п.3.1 Договору).

На підтвердження умов виконання зазначеного вище договору на адресу позивача надано акт виконаних робіт № 1 від 01.09.2015 року та «отчет о проведении анкетирования среди рабочих ПАТ «Роганская картонная фабрика»- а.с.174-182, т.1

Вартість наданих послуг, у розмірі 55 тис. грн., відображена по дебету рахунку 92 « Адміністративні витрати» та кредиту по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками і підрядниками»

Підпунктом 38.10.2 ст.138 ПК України (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до складу загальновиробничих витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, в т.ч.: г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності. Аналогічні норми міститься у п.п.17-18 П(С)БО 16 „Витрати" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12. 1999р. № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, де вказано, що витрати, пов'язані з операційною діяльністю, які не включаються до собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), поділяються на адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати. До адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством в т.ч.: винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо).

Суд зазначає, що трудова мотивація - процес вибору людиною обґрунтування свого способу участі в трудовій діяльності.

Отже, головною метою оцінки трудової мотивації, є визначення рівня мотивації праці персоналу підприємства, виявлення проблемних елементів, що дозволить ефективно посилити чи зменшити інтенсивність мотиваційних процесів, здійснюючи управлінський вплив; розробка системи заходів, спрямованих на активізацію трудового колективу і кожного працюючого і спонукання ефективно трудитися для виконання цілей, сформульованих в планах.

Проте, із дослідженого в судовому засіданні договору про надання послуг, матеріалів дослідження (а.с.173-183, т.1, а.с201-249, т.2, а.с. 1-249, т.3, а.с.1-30, т.4) судом встановлено, що вказане дослідження проведено поверхнево - лише описані певні соціальні явища без встановлення передумов їх виникнення, більшість отриманої під час проведення дослідження інформації міститься у відповідних структурних підрозділах підприємства; відсутні будь-які рекомендації для досягнення кількісного та якісного зростання потенціалу персоналу та підприємництва, як то залучення працівників до управління підприємством, розробка та впровадження заохочувальних заходів, розширення участі працівників у розробці стратегічних та оперативних планів, удосконалення планування кар'єри, спрямованості системи мотивації на досягнення особистих чи колективних цілей тощо

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що отримані за вказаним договором послуги не можуть бути включені до адміністративних витрат, які спрямовані на обслуговування та управління підприємством.

Щодо формування валових витрат по взаємовідносинам з ПАТ «Страхова компанія «Планета» та ТОВ «СК «Прогрес», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 4, 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

Судовим розглядом встановлено, що позивачем укладено Генеральні договори страхування фінансових ризиків № 01021014фр від 02.10.2014 року з ПАТ «Страхова компанія «Планета»» та № ФР0201-04 від 01.04.2013 року з ТОВ «СК «Прогрес». Як вбачається зі змісту укладених договорів їх предметом є страхування майнових інтересів підприємства-позивача, пов'язані з ризиком зазнати прямі збитки при здійсненні господарської діяльності за конкретними договорами.

З первинних документів наданих позивачем вбачається, що укладені договори страхування відповідають вимогам чинного законодавства та пов'язані з господарською діяльністю позивача; наявні реєстри страхових послуг, які підтверджують виконання умов договорів; сплата страхових платежів підтверджується платіжними дорученнями (а.с.111-172, т.1).

Проте, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.138.10. 3 ст.138 ПК України ( у ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в т.ч. витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки

Згідно П(С)БО 16 „Витрати" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12. 1999р. № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, наказу Мінфіну від 30.11.1999 року № 291, яким затверджена "Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, п.3.12.наказу Міністерства Фінансів України від 28 березня 2013 року № 433 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо заповнення форм фінансової звітності» витрати на страхування належать до загальновиробничих, адміністративних витрат або до витрат на збут залежно від призначення понесених витрат. Відповідно до положень на рахунку 93 "Витрати на збут" ведеться облік витрат, пов'язаних із збутом (реалізацією, продажем) продукції, товарів, робіт і послуг. До витрат на збут, зокрема, належать витрати пакувальних матеріалів, транспортування продукції, товарів за умовами договору, витрати на маркетинг та рекламу, витрати на оплату праці й комісійні продавцям, торговим агентам, працівникам відділу збуту, амортизація, ремонт та утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, що використовуються для забезпечення збуту продукції, товарів, робіт і послуг.

Із досліджених в судовому засіданні договорів страхування судом встановлено, що до переліків страхових випадків віднесено ризики фінансового характеру, як то несплата вартості робіт, послуг внаслідок форс-мажорних обставин на місці виконання зобов'язань, стихійного лиха на місці виконання зобов'язань, призупинення роботи банку-держателя рахунку контрагента, невиконання або неналежне виконання фінансових зобов'язань контрагентом (договір ФР 02 01-04 від 01.04.2013 року); порушення (неналежне виконання) контрагентами страхувальника своїх зобов'язань з ним у випадку відмови від оплати (прострочення оплати) замовлених та отриманих від Страхувальника контрагентом продукції внаслідок пожежі, стихійних лих (смерч, ураган,буря…..) пошкодження водою з водопровідних систем пожежогасіння, протиправних дій третіх особі, а також банкрутства контрагента Страхувальника, визнане в установленому законодавством України порядку (договір № 01021014 фр від 02.10.2014 року).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказані страхові платежі за своєю природою не можуть бути віднесені до витрат на збут, а є витратами на страхування ризиків підприємства під час здійснення господарської діяльності, та відповідно відносяться до витрат подвійного призначення, тобто тих, які за своїм економічним змістом можуть бути як пов'язані, так і не пов'язані з господарською діяльністю підприємства.

Суд зауважує, що відповідно до положень ст.140 ПК України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення в т.ч.: зі страхування фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, то застраховані збитки, яких зазнав такий платник податку у зв'язку з веденням господарської діяльності, включаються до його витрат за податковий період, в якому він зазнав збитків, а будь-які суми страхового відшкодування зазначених збитків включаються до доходів такого платника податку за податковий період їх отримання (пп.140.1.6.)

Вказані витрати обліковуються на рахунку бухгалтерському рахунку 39 «витрати майбутніх періодів».

Із досліджених в судовому засіданні договорів страхування судом встановлено, що вони передбачають виплату страхувальнику страхового відшкодування протягом 15 робочих днів у випадку настання страхового випадку (п.12.4.1 Договору № 01021014 фр від 02.10.2014 року та п.10.2 Договору №0201-04 від 01.04.2013 року)

Проте судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що відповідно до бухгалтерського рахунку 361 «Розрахунки з покупцями та замовниками» загальна дебіторська заборгованість ПАТ «Роганська картонна фабрика» станом на 01.01.2015 року складала 2117765,48 грн., станом на 01.01.2016 року - 3981034,35 грн. ( з урахуванням Дт заборгованості на 01.01.2015 року у сумі 2117765,48 грн.), мала поточний характер та не обумовлена такими обставинами як пожежа, стихійне лихо (смерч, ураган,буря…..), пошкодження водою з водопровідних систем пожежогасіння, протиправних дій третіх особі, а також банкрутства контрагента Страхувальника, визнане в установленому законодавством України порядку.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що на момент віднесення сум страхових виплат на рахунок валових витрат у позивача відсутні збитки внаслідок невиконання (неналежного виконання) господарських зобов'язань його контрагентами переліки, яких зазначено у реєстрах на страхування, які є невід'ємними додатками до договору.

Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували доводи відповідача про правомірність винесення ним оскаржуваного податкового повідомлення-рішення судом не встановлено, в зв'язку з чим, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Роганська картонна фабрика" до Головного управління ДФС України у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова у повному обсязі виготовлена 15 листопада 2016 року.

Суддя Спірідонов М.О.