Справа № 826/7076/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

21 листопада 2016 року № 826/7076/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаВійськово-медичного управління Служби безпеки України
провизнання бездіяльності, дій незаконними, зобовязання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Військово-медичного управління Служби безпеки України (ВМУ СБУ), в якому з урахуванням додаткових письмових обґрунтувань від 28.07.2016 р. просить:

1. визнати незаконною бездіяльність начальника ВМУ СБУ Шугалей JI.M. в частині ненадання відповіді на звернення позивача від 25.02.2016 р. щодо надання роз`яснень його прав на лікування та проходження ЦВЛК;

2. зобов`язати начальника ВМУ СБУ Шугалей Л.М. надати належну відповідь на звернення позивача від 25.02.2016 р. в частині прав позивача відповідно до наказу Голови СБ України №601/ДСК від 17.09.2015 р., який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2015 р. за №1199/27644;

3. зобов`язати начальника ВМУ СБУ Шугалей Л.М. надати позивачу належно завірену копію (копії) листа ВМУ СБУ за вих. № 20/906 від 02.03.2016 р.;

4. визнати незаконними дії щодо перевищення службових повноважень начальником ВМУ СБУ ОСОБА_2 , яка вчинила у сфері її службової діяльності, які посягають на охоронювані законом права й інтереси позивача в частині протиправних дій, порушуючи при цьому вимоги наказу Голови СБ України № 601/ДСК від 17.09.2015 р., який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2015 р. за № 1199/27644, намагаючись направити позивача на ЦВЛК у міжопераційний період;

5. зобов`язати ВМУ СБУ не здійснювати заходи з проведення ЦВЛК позивача на протязі його військової служби терміном 5-ть років (без його згоди), як того вимагає ст. 8 наказу Голови СБ України № 601/ДСК від 17.09.2015 р.

Так, в обґрунтування позовних вимог серед іншого зазначено, що відповідачем необґрунтовано проігноровано запит позивача про надання публічної інформації, не надано повної та обґрунтованої відповіді по суті його письмового звернення, відмовившись надати засвідчену копію листа ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906.

Окрім цього також у позовній заяві наголошено, що прийнявши рішення про направлення на ЦВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби до закінчення лікування позивача від онкологічного захворювання у міжопераційний період (медична книжка позивача, арк. 103, 106, 119), відповідача перевищила свої службові повноваження та порушила права позивача, передбачені відповідними нормами Закону України «Про надання медичної допомоги», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про соціальні гарантії військовослужбовця та члена його родини», наказу ЦУ Служби безпеки України від 17.09.2015 р. №601/ДСК, за відновленням яких позивач і звернувся до суду.

Згідно наявних у справі заперечень представник відповідача позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

При цьому представником відповідача зауважено, що з огляду на звернення позивача в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь на вказане звернення відповідачем надано згідно цього закону, а не Статутів Збройних Сил України.

Разом з тим відповідачем також наголошено, що позивач безпідставно вважає, що проведений ним після засідання лікарсько-консультативної комісії відповідача, на якій він присутнім фактично не був, запис у медичній карті амбулаторного хворого №2366.1, може вважатися його зверненням, а в свою чергу відповідач повинен надати відповідь на таке звернення, існування про яке йому (відповідачу) було невідомим.

Окрім наведеного, відповідач стверджує, що позивачем як військовослужбовцем СБУ на підставі рішення командира за місцем проходження військової служби має бути виконано вимоги Положення про медичний огляд, затвердженого наказом Центрального управління СБУ від 17.09.2015 р. №601/ДСК.

За результатом судового засідання 13.10.2016 р. суд, керуючись положеннями ч. 6 ст. 128 КАС України, прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з`ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як йдеться у позовній заяві, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.12.2015 р. звернувся до лікарів поліклініки Військово-медичного управління Служби безпеки України (далі - ВМУ СБУ) у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я.

З 08.12.2015 р. по 28.12.2016 р. проводилось лікування за хворобою (простатит), водночас 30.12.2016 р. позивачу встановлено дійсний діагноз: «новоутворення (рак) сечового міхура» та запропоновано провести хірургічне лікування в урологічному відділенні Київського міського онкологічного центру за адресою: м. Київ, вул. Верховинна, буд. 69 (далі - Центр).

12.01.2016 р. позивача прооперовано в Центрі та видалено пухлини, які відповідно до проведеної гістології, було визначено як злоякісні.

26.01.2016 р. позивача виписано з Центру та направлено для подальшого лікування в уролога за місцем обліку та рекомендовано - проведення повторного оперативного втручання через 3 місяці.

В поліклініці ВМУ СБУ позивач перебував на лікарняному до 06.02.2016 р. та з 07.02.2016 р. його виписано до праці.

Як пояснено позивачем, у зв`язку з тим, що він не повністю одужав та мав деякі фізіологічні зміни після операції, 09.02.2016 р. йому на робочому місці стало погано, у зв`язку із чим він знову звернувся до лікаря. Після цього звернення позивачу знову було відкрито лікарняний.

25.02.2016 р., за словами позивача, його ознайомлено з Актом лікувально-консультативної комісії про обстеження хворого (Протокол № 10 від 25.02.2016 р.), в якому зазначалося про направлення позивача на Центральну військово-лікарську комісію без зазначення причин та підстав.

У зв`язку з відсутністю причин направлення позивача на ЦВЛК, він звернувся до керівництва ВМУ СБУ (про що письмово, за його словами, зазначив у Протоколі №10 від 25.02.2016 р.) надати роз`яснення його прав відповідно до нормативних актів.

Згідно позовної заяви, приблизно 05.03.2016 р. позивачу стало відомо про лист, підписаний начальником ВМУ СБ Україна (вих. №20/906 від 02.03.2016) на адресу підрозділу, де позивач проходить військову службу, з вимогою направлення ОСОБА_1 на ЦВЛК з метою визначення придатності до проходження військової служби (а.с. 120).

Окрім того, за словами позивача, йому стало також відомо, що вже попередньо готовий висновок про визнання позивача непридатним до військової служби та звільненням з військової служби.

За переконанням позивача, зазначені дії керівника ВМУ СБ України є прямим невиконанням ст. 8 наказу Голови СБ України №601/ДСК від 17.09.2015 р., що в свою чергу свідчить про перевищення службових повноважень начальником ВМУ СБУ ОСОБА_2

09.03.2016 р. на черговому огляді лікаря-уролога поліклініки ВМУ СБУ позивача було повідомлено про виписку до праці.

В той же час лікарем-терапевтом поліклініки ВМУ СБУ 10.03.2016 р. освідчено у позивача підвищену температуру та відкрито лікарняний з 10.03.2016 р. (дана подія зафіксована в медичній книжці).

Після чергової виписки з лікарняного 19.03.2016 р. позивач написав рапорт на відпустку за 2015 рік, яку він не використав протягом минулого року.

У цей час позивач дізнався, що у нього ще під час перших досліджень комп`ютерної томографії від 29.12.2015 р. було виявлено гіподенсне вогнище печінки, та в хребці склеротичне вогнище, з висновками неопластичного процесу сечового міхура, велика вірогідність інвазії в передміхурову залозу не можна виключати вторинний процес у печінці та кістках, тобто встановлено вірогідність розповсюдження метастаз в організмі.

Так, під час відпустки позивач самостійно звернувся до Центру, де 22.04.2016 р. планово йому було проведено повторну операцію.

27.04.2016 р. позивача виписано під нагляд лікаря-уролога поліклініки ВМУ СБУ, який 28.04.2016 р. у зв`язку з необхідністю після операційного лікування відкрив черговий лікарняний.

Між тим, станом на 06.05.2016 р. згідно позовної заяви на звернення позивача до керівництва ВМУ СБУ (про що письмово, за його словами, було зазначено у Протоколі №10 від 25.02.2016 р.), відповіді не надійшло, а тому 28.04.2016 р. позивач повторно направив на адресу начальника ВМУ СБУ інформаційний запит (а.с. 33), в якому просив надіслати на його адресу належним чином засвідчені копії листа ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906 та відповіді на його звернення, викладене у акті ЛКК Центральної поліклініки ВМУ СБУ (протокол від 25.02.2016 р.).

Відтак, з огляду на наведене, не погоджуючись із позицією відповідача, з метою захисту законних прав та інтересів позивач звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України від 02.10.01992 р. № 2657-ХІІ Про інформацію кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939) встановлено, що публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (ч. 2 ст. 5 Закону №2939).

Як встановлено положеннями ч. 1 ст. 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону №2939 на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону №2939).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону №2939 запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (ч. 5 ст. 19 Закону №2939).

Так, як визначено положеннями ст. 20 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1). У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту (ч. 2).

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4).

Між тим, як зазначено Вищим адміністративним судом України у довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 01.06.2013 р. (далі - Довідка), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі спори щодо правовідносин, пов`язаних з доступом до публічної інформації, в яких оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність розпорядників публічної інформації, в тому числі й у разі, якщо і такими розпорядниками є не суб`єкти владних повноважень.

Разом з тим, Вищим адміністративним судом України зауважено, що характерними ознаками, які виокремлюють публічну інформацію з-поміж інших видів інформації, є наступні:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Щодо несуб`єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Для з`ясування того, чи є інформація публічною, суди досліджують підстави одержання чи створення інформації суб`єктами владних повноважень.

Для вирішення цього питання суди з`ясовують підстави отримання чи створення запитуваної інформації та враховують те, що публічна інформація одержується чи створюється суб`єктами владних повноважень на виконання обов`язків, визначених чинним законодавством.

У справі наявна копія акту лікувально-консультативної комісії про обстеження хворого Протокол від 25.02.2016 р. №10 (а.с.124), згідно якого Лікувально консультативною комісією центральної поліклініки Військово-медичного управління СБУ за результатом проведення огляду медичної документації військово службовця НА СБУ Беззубцева О.В., 1968 р.н. (медична карта №2366/1) на підставі п. 2.8. Інструкції про порядок проведення диспансеризації у СБУ, затвердженої наказом СБУ від 14.08.2014 р. №498, у результаті проведеного огляду встановлено діагноз «Сг сечовогог міхура ст. 2, Т2N0M0» та прийнято рішення направити позивача на медичний огляд ЦВЛК.

Як встановлено судом, в графі акту «Заперечення (погодження) військовослужбовця з приводу озвученого йому рішення (рекомендацій ЛКК)» позивачем здійснено запис «З метою прийняття остаточного рішення, прошу надати письмові обґрунтування відповідно до 642 наказу за підписом нач. ВМУ».

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, саме вказаний власноручно зроблений у протоколі від 25.02.2016 р. №10 запис позивач трактує як звернення до ВМУ СБУ здійснюючи посилання при цьому на положення на ст. 1, 4, 16, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 7).

Водночас з приводу зазначеного суд зауважує наступне.

Статтею 3 Закону України від 02.10.1996 р. №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96) встановлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

При цьому заявою (клопотанням) в розумінні Закону №393/96 є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Разом з тим, для кращого розуміння різниці між зверненням громадян та інформаційним запитом щодо доступу до публічної інформації Вищим адміністративним судом України у Довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 01.06.2013 р. (далі - Довідка ВАС України) наведено класифікаційні ознаки цих правових категорій.

Так, зокрема, предметом звернення в рамках Закону України «Про звернення громадян» є звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їхніх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їхньої статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В свою чергу предметом інформаційного запиту в рамках Закону України «Про доступ до публічної інформації» є доступ до публічної інформації, якою володіє або повинен володіти її розпорядник.

За змістом дане звернення в першому випадку є пропозицією (зауваженням), заявою (клопотанням) і скаргою, в другому - запит на інформацію (прохання) (так, у спірній заяві від 08.10.2015 р. №08-10/15-А позивачем викладено саме його прохання щодо надання запитуваної інформації).

Метою одержання інформації в першому випадку є одержання роз`яснення, що потребує вчинення додаткових дій, в другому - одержання попередньо створеної чи одержаної інформації (інформація із штатного розпису відповідача відноситься до попередньо створеної інформації).

І насамкінець, щодо статусу особи запитувача, заявника, то в першому випадку ним є суб`єкт який інформує, а в другому суб`єкт, якого інформують (до якого в даній ситуації і належить позивач).

Актуальним в ракурсі спірних правовідносин згадати про визначені законом вимоги до звернення.

Так, у відповідності до ст. 5 закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч. 1).

Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне) (ч. 2).

Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23 1 цього Закону (ч. 3).

Звернення може бути усним чи письмовим (ч. 4).

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою (ч. 5).

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення) (ч. 6).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається (ч. 7).

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону (ч. 8).

Звернення про надання безоплатної правової допомоги розглядаються в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги (ч. 9).

Статтею 8 цього Закону передбачено, що письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає (ч. 1).

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними (ч. 2).

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення (ч. 3).

В той же час здійснений позивачем запис у акті ЛКК про обстеження хворого протоколу від 25.02.2016 р. №10 не містить інформації про місце проживання заявника, також відсутня проставлена заявником дата цього звернення.

Відтак, дане звернення в силу вимог ч. 8 ст. 5 та ч. 1 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», які, не зважаючи на їх формальність, підлягають обов`язковому виконанню, у визначеному цим законом порядку розгляду не підлягає.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог, що стосуються бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду звернення позивача від 25.02.2016 р., суд відмовляє.

Як вже встановлено судом, 28.04.2016 р. ОСОБА_1 скеровано на адресу відповідача інформаційний запит в порядку законів України «Про інформацію», «Про захист персональних даних» та «Про доступ до публічної інформації», який отримано відповідачем згідно штампу канцелярії 04.05.2016 р. за №Б-5-п.

Відповідь на цей запит надано листом від 06.05.2016 р. №20/Б-5п/101/55 (фактично скеровано згідно поштового чеку 10.05.2016 р.) (а.с. 125). При цьому, ВМУ СБУ повідомлено позивачу, що у березні 2016 р. відповідно до п. 2.8 Інструкції про порядок проведення диспансеризації у Службі безпеки України за результатами лікування (обстеження) позивача та виявлення хвороб, що можуть зумовлювати непридатність до військової служби в СБУ відповідно до Положення про медичний огляд у Службі безпеки України подано письмову інформацію керівнику закладу СБУ за місцем проходження служби про необхідність направлення позивача до військово-лікарської комісії для визначення ступеня придатності до військової служби.

Таку інформацію згідно згаданого вище листа надіслано з урахуванням збереження лікарської таємниці (лист ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906 (а.с. 120).

Водночас, здійснюючи посилання на ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідачем зазначено, що запитувану інформацію щодо копії листа ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906 позивач може отримати у закладі СБУ за місцем проходження військової служби як у розпорядника інформації.
Стосовно ж питання щодо надання завіреної копії листа на запис позивача у акті лікарсько-консультативної комісії про обстеження хворого (протокол від 25.02.2016 р. №10), який позивач вважає письмовим зверненням, відповідачем у листі від 06.05.21016 р. №20/Б-5п/101/55 повідомлено, що у зв`язку із недотриманням позивачем вимог щодо оформлення звернень згідно із ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» зазначений запис як звернення громадян не розглядався, що, як вже встановлено судом, є вірним та відповідає дійсним обставинам.

Нормою ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

В той же час положеннями ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме ч. 1, визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

При цьому згідно до ч. 2 цієї статті відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

У відповідності ж до ч. 3 цієї статті розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Аналогічного змісту положення містить п. 3.6 Інструкцією про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Службі безпеки України, затвердженою наказом Центрального управління Служби безпеки України від 14.06.2011 р. №231 (далі Інструкція №231).

Згідно до якого уповноважені підрозділи ЦУ, органи та заклади, які не володіють запитуваною інформацією, але їм за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язані надіслати цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Такі запити надсилаються відповідному розпоряднику інформації із супровідним листом за підписом керівника уповноваженого підрозділу ЦУ, органу та закладу.

Таким чином, посилання відповідача у листі від 06.05.2016 р. №20/Б-5п/101/55 на те, що запитувану інформацію щодо копії листа ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906 позивач може отримати у закладі СБУ за місцем проходження військової служби як у розпорядника інформації, є протиправним та не узгоджується з вимогами норми ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та п. 3.6 Інструкці№231.

Враховуючи наведене, за висновком суду, у випадку, коли запитувана позивачем інформація та/або документ відсутні у відповідача, ВМУ СБУ повинен надіслати запит від 28.04.2016 р. в частині надання належним чином завіреної копії ВМУ СБУ вих. від 02.03.2016 р. №20/906 на адресу Національної академії СБ України, співробітником якої є позивач, та яка відповідно є адресатом запитуваного листа.

Однак якщо все ж фактично відповідач володіє запитуваним позивачем листом до ВМУ СБУ вих. від 02.03.2016 р. №20/906 (його робочою копією, яка за правилами діловодства залишається на зберіганні адресанта), за таких обставин запитуваний позивачем документ слід надати йому з урахуванням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про доступ до персональних даних».

А відтак, з урахуванням положень ч. 2 ст. 11 КАС України, задля належного захисту його прав та інтересів, суд приходить до висновку про доцільність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним рішення ВМУ СБУ, оформленого листом від 06.05.2016 р. №20/Б-5-п/101/55, в частині посилання про можливість отримання запитуваної інформації щодо копії листа ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906 у закладі СБУ за місцем проходження служби як у розпорядника інформації.

З огляду на наведене також суд зобов`язує ВМУ СБУ розглянути запит ОСОБА_1 від 28.04.202016 р. (вх. Від 04.05.2016 р. №Б-5-п) в частині надання належно завіреної копії листа ВМУ СБУ вих від 02.03.2016 р. №20/906 з урахуванням висновків суду у даній справі.

В ракурсі наведеного доцільно зауважити, що згідно із позицією Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладеною у постанові від 29.09.2016 р. №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», законами до конфіденційної віднесено, зокрема: інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адресу проживання, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»); інформацію про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, яка стала відома особі у зв`язку з виконанням нею професійних або службових обов`язків (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

В той же час, п. 3 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачає право суб`єкт персональних даних на доступ до своїх персональних даних (відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована).

Окрім цього, суд зауважує, що позивач як військовослужбовець не подавав у встановленому Статутами Збройних Сил України порядку відповідних скарг (заяв) щодо порушення його прав та законних інтересів відповідачем, у тому числі до вищестоящого командира (начальника), натомість звернувся до відповідача в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а відтак, перевагу на здійсненими позивачем посилання на ст. 110, 114, 118, 119 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України мають норми спеціального Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Як передбачено нормою ст. 70 Основ законодавства України про охорону здоров`я військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (ч. 1).

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при військових комісаріатах і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (ч. 2).

Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3).

Наказом Центрального управління СБУ від 17.09.2015 о. №601/ДСК затверджено Положення про медичний огляд у Службі безпеки України (далі Положення про медоголяд), яке визнає порядок проходження медичного огляду у Службі безпеки України.

Згідно до п. 2 цього Положення медичний огляд в СБУ проводиться військово-лікарськими комісіями закладів охорони здоров`я СБУ з метою визначення придатності за станом здоров`я до військової служби в СБУ, навчання, проживання за кордоном, встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення, травми, контузії або каліцтва з військовою службою категоріям осіб, визначеним у п. 1 цього розділу, необхідності та умов застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до абз. 2 п.п. 5 п. 1 розділу VIII Положення про медичний огляд військовослужбовці проходять медичний огляд військовослужбовці проходять медичний огляд на підставі направлення, оформленого підрозділом кадрового забезпечення органу, підрозділу, закладу СБУ, зокрема у разі виявлення у військовослужбовця захворювання, що зумовлює непридатність його до військової служби за пунктами "а", "б" статей Розкладу хвороб, які передбачають формулювання "непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку", "непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час" відповідно при диспансеризації або під час обстеження та лікування.

Статтею 8 Розкладу хвороб (додаток 1 до Положення про медичний огляд) передбачено пункти "а" та "б", згідно з якими військовослужбовець може бути визнаний "непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку", "непридатний до військової служби, обмежено придатний" або обмежено придатний".

Згідно до абз. 8 опису ст. 8 Розкладу хвороб зазначено, що після завершення курсу протипухлинного лікування (хірургічного, цитостатичного або променевого) військовослужбовці всіх категорій оглядаються BЛK з установленням ступеня придатності до військової служби.

Згідно наявної у справі відомості кількості днів та випадків непрацездатності військовослужбовця ОСОБА_1 за період з 08.12.2015 р. по 05.09.2016 р. із діагнозом «Злоякісне новоутворення сечового мішура» позивач перебував на лікарняному у період з 09.02.2016 р. по 10.03.2016 р.

Так, 02.03.2016 р. ВМУ СБУ відповідно до п. 2.8 Інструкції за штатами лікування (обстеження) позивача в умовах центрального госпіталю та підтвердження (виявлення) хвороб, станів, фізичних вад, що можуть зумовлювати непридатність до військової служби в СБУ, відповідно до Положення про медичний огляд, було подано письмову інформацію керівникуВМУ СБУ за місцем проходження ним служби про необхідність направлення (тобто фактично направлення позивача на ВЛК здійснено не було, а відтак встановлений абз. 8 опису ст. 8 Розкладу хвороб строк не порушено) позивача на BЛK для визначення ступеня придатності до військової служби. Дану інформацію надіслано з урахуванням необхідності збереження лікарської таємниці про прогноз перебігу захворювання (лист ВМУ СБУ від 02.03.2016 р. №20/906).

Водночас, як пояснено представником відповідача, подання письмової інформації керівнику закладу СБУ за місцем проходження позивачем служби про необхідність його направлення до BЛK для визначення ступеня придатності до військової служби здійснено ВМУ СБУ після завершення курсу лікування та вилікування від раку, що стало можливим з урахуванням: виявлення фахівцями ВМУ СБУ захворювання у позивача на ранній стадії; своєчасного направлення Позивача до спеціалізованого закладу охорони здоров`я та проведення радикального лікування; відсутності ускладнень в післяопераційному періоді; віднесення позивача після виписки з Центру до 3 клінічної групи, до якої відносяться пацієнти вилікувані від раку (відсутність рецидиву захворювання та метастазів), що підтверджується діагнозом виписного епікризу Центру: "Са сечового міхура T2N0M0 ст. 2 кл. гр. З", рекомендації Центру про динамічний нагляд онкоуролога та проведення контрольного обстеження через три місяці.

Таким чином, проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дій начальника ВМУ СБУ Шугалей Л.М. протиправними.

Разом з тим суд відмовляє у задоволенні позову в частині зобов`язання ВМУ СБУ не здійснювати заходи з проведення ЦВЛК протягом військової служби позивача терміном 5 років без його згоди, виходячи із наступного.

Частиною 1 ст. 6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Зі змісту ч. 1 ст. 2 КАС України вбачається, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача станом на час розгляду такої справи, адже без цього неможливим є виконання завдання судочинства. А відтак, право на захист можна визначити як надану правомочній особі можливість застосування заходів правоохоронного характеру для відновлення її порушених прав чи таких, що оспорюються.

В той же час право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому. Тому з огляду на наведене, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним та передбачає наявність встановленого факт їх порушень.

При цьому доцільно відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Тобто, виходячи із наведеного, звернення до суду із захистом законних прав та/або інтересів у майбутньому не допускається, адже невід`ємною рисою порушеного права та/або інтересу є фактичне існування такого порушення, а не ймовірність його настання в майбутньому.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву задовольнити частково.

2. Визнати протиправним рішення Військово-медичного управління Служби безпеки України, оформлене листом від 06.05.2016 р. №20/Б-5-п/101/55, в частині розгляду запиту ОСОБА_1 від 28.04.2016 р. (вх. від 04.05.2016 р. №Б-5-п) щодо надання належно завіреної копії листа ВМУ СБУ вих. від 02.03.2016 р. №20/906.

3. Зобов`язати Військово-медичне управління Служби безпеки України розглянути запит ОСОБА_1 від 28.04.202016 р. (вх. від 04.05.2016 р. №Б-5-п) в частині надання належно завіреної копії листа ВМУ СБУ вих. від 02.03.2016 р. №20/906 з урахуванням висновків суду у даній справі.

4. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

5. Присудити на корить ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військово-медичного управління Служби безпеки України судовий збір в сумі 275,60 грн. (двісті сімдесят п`ять грн. 60 коп.).

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська