Справа № 815/4066/16
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4066/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Катаєвої Е.В.

секретаря Дубінєвич М.Г.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІС» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «АТІС» (далі ТОВ «АТІС») до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі ГУ ДФС), в якому позивач просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 03.08.2016 року №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн., №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 гривень за податковими зобовязаннями, 1399716,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями) та №, за яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на додану вартість за затримку та відсутність реєстрації податкових накладних на суму 1334679,00грн.

15.11.2016 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог (т.13 а.с.19-20), просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 03.08.2016 року №, про збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн., №, за яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на додану вартість за затримку та відсутність реєстрації податкових накладних на суму 1334679,00грн. повністю, а податкове повідомлення-рішення №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 гривень за податковими зобовязаннями, 1399716,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями) визнати протиправним та скасувати в частині визначення грошового зобовязання у розмірі 4194925,50грн. (2795209 гривень за податковими зобовязаннями, 1399716,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями).

Позивач зазначив, що рішення, які оспорюються винесені на підставі акту №225/15-32-14-04/31432532 від 28.07.2016 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «АТІС», код за , з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року». Проте позивач вважає податкові повідомлення рішення протиправними, оскільки вони прийняті на необґрунтованих висновках акту перевірки.

Так в акті містяться висновки про порушення ТОВ «АТІС» пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ, що призвело до заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2799433,00грн., які ґрунтуються на тому, що на думку перевіряючих надані ТОВ «АТІС» як субагентом послуги з агентування і фрахтування морського торговельного флоту на користь нерезидентів на підставі договорів з іншими субєктами господарювання (агентами) не підпадають під поняття та значення, яке міститься у пп.196.1.11 п.196.1 ст.196 ПКУ, оскільки ТОВ «АТІС» не було уповноважено самим судновласником на надання вказаних послуг та не є судновим агентом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що стаття 196 ПКУ містить перелік операцій, що не є обєктами оподаткування, якими є, зокрема, надання послуг з агентування і фрахтування морського торговельного флоту судновими агентами на користь нерезидентів, які надають послуги з міжнародних перевезень пасажирів, їхнього багажу, вантажів чи міжнародних відправлень (пп.196.1.11), тобто відповідно до приписів вказаної норми визначено операції, що не є обєктами оподаткування саме за змістом послуг, а не за складом учасників операції.

Одним з принципів податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку. На думку позивача, то, що обєктом оподаткування є саме послуги, співвідноситься зі змістом ст.ст.116-118 КТМ України, оскільки предмет правовідносин з надання послуг з агентування і фрахтування морського торговельного флоту характеризується саме тими зобовязаннями, що покладені на сторін договору, але аж ніяк не складом учасників правовідносин.

Позивач як морський агент від імені та за рахунок судновласника-нерезидента відповідно до ст.117 КТМ України здійснював сплату корабельного, канального, санітарного та адміністративного портових зборів, плату за послуги буксирів та інші послуги, про що свідчить призначення платежу.

Відповідно до наведених в Акті перевірки договорів, за якими ТОВ «АТІС» виступало як субагент і надавало послуги з морського агентування, ТОВ «АТІС» діяло від імені та за дорученням судновласника, а не морського агента, а відтак і надавало послуги у сфері агентування морського торговельного флоту саме судновласнику, а не морському агенту. У всіх договорах зазначено, що субагент діє від імені, за рахунок та за дорученням судновладенльца, лише агентська винагорода розподілялася між агентом та субагентом, тобто ТОВ «АТІС», як субагенту, сплачувались кошти не агента, а судновласника.

Факт замовлення у ТОВ «АТІС» саме послуг з агентування морського торговельного флоту підтверджується також й номінаціями, що надавались на виконання договорів субагентування морськими агентами від імені, за дорученням та за рахунок судновласників ТОВ «АТІС» як морському агенту з метою надання нашим підприємством послуг із морського агентування відповідно до стст.116-118 КТМ України.

Позивач у позові зазначив, що свідченням визнання з боку відповідача надання саме позивачем послуг агентування морського торговельного флоту на користь судновласника - нерезидента є те, що в Акті перевірки від 30.06.2016р. №180/15-32/14-04/31432532 зазначено, що валютні кошти, які надходять на рахунок TOB «АТІС» від нерезидентів розподіляються на: транзитні кошти - кошти, які підлягають перерахуванню третім особам та кошти, як агентська винагорода.

Про визнання відповідачем тієї обставини, що ТОВ «АТІС» надавало послуги саме судновласникам, свідчить відсутність встановлення порушення с боку ТОВ «АТІС» валютного законодавства, при отриманні винагороди від судновласника в іноземній валюті.

Позивач просив врахувати судову практику за аналогічними правовідносинами, згідно якої суди неодноразово у своїх рішеннях зазначали, що посередницькі послуги, що надаються субагентом у морському агентуванні, є послугами для судновласника-нерезидента.

На думку позивача на підтвердження цих обставин свідчить і те, що капітаном судна, якій відповідно до ст.58 КТМ України є представником судновласника, морському агенту видається Генеральна (загальна) декларація судна, в якій зазначено, що морським агентом є ТОВ «АТІС».

Крім того, відповідно до листів підтверджень (confirmation) судновласників, яким надавались позивачем послуги агентування морського торговельного флоту та по яким відповідачем були донараховані податкові зобовязання з ПДВ, а саме компаніями «AQUAVITA INTERNATIONAL S.A.» (зареєстрована відповідно до законодавства Маршалових островів), «LIGHTCORP RESOURCES S.A.» та «Phaethon International Co. S.A.» (зареєстровані відповідно до законодавства ОСОБА_1) було підтверджено можливість ТОВ «МЕНТІНВЕСТ-ШИППІНГ» притягнення та доручення субагенту ТОВ «АТІС» для надання від імені та за рахунок судновласника послуг з агентування як морському агенту.

Позивач з вищеназваних підстав відповідно не погоджується з висновками Акту про наявність порушення п.120-1 на нарахування штрафних санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням № за платежем податок на додану вартість за затримку та відсутність реєстрації податкових накладних, оскільки відсутність обєкта оподаткування унеможливлює й здійснення оформлення та реєстрації податкової накладної. Згідно з п.201.1 та п.201.4 ст.201 ПК України платник податку зобовязаний скласти та зареєструвати податкову накладну на дату виникнення податкових зобовязань з ПДВ. Однак, враховуючи те, що відповідно до п/п.196.1.11 п.196.1 ст.196 ПК України операції з надання послуг морського агентування морського торговельного флоту є такими, що не є обєктом оподаткування ПДВ, то в такому випадку не має місця й виникнення податкового зобовязання з ПДВ.

Позивач також зазначив, що податкове повідомлення-рішення відповідача від 03.08.2016 року №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн., ґрунтується на висновках Акту перевірки про порушення ним пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження доходу за перевіряємий період на суму 42970грн. (показник ряд.01 Декларації «Дохід від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку»). Згідно з актом перевірки кредиторська заборгованість ТОВ «АТІС» по контрагентам ENDEAVOR SHIPPING CO. S.A. та MK SHIHMANAGEMENT CO LTD у розмірі 1790,43 дол. США (42970грн.), яка виникла до 31.12.2012 року, не сплачена у термін позовної давності, що минув (три роки), що сплинув у 2015 році та станом на 31.12.2015 року повинна буда ввійти до складу доходів за 2015 рік, як безповоротна фінансова допомога, оскільки відповідно до пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПКУ безнадійна заборгованість-це заборгованість, яка відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобовязанням, щодо яких минув строк позовної давності.

Позивач вважає вказані висновки Акту перевірки необґрунтованими, оскільки за п. 14.1.257 п.14.1 ст.14 ПКУ безповоротною фінансовою допомогою визнається й не лише кредиторська заборгованість щодо якої минув строк позовної давності й та що була списана боржником, а та заборгованість, що після списання її боржником була повернута кредитора. Таким чином, враховуючи те що після списання кредиторської заборгованості відбувається зменшення зобовязань платника податку, що призводить до виникнення доходу у боржника, слід зауважити на тому, що безповоротна фінансова допомога, більше припинення (зменшення зобовязання) у боржника, є доходом, що виникає саме у кредитора, а не у боржника.

Крім того, кредиторська заборгованість ТОВ «АТІС» (з урахуванням повної сплати агентської винагороди) є коштами, що були сплачені судновласниками для здійснення платежів від імені та за рахунок таких судновласників, тобто є транзитними. Згідно з п.6.2. П(С)БО 15 «Дохід» «не визнаються доходами таки надходження від інших осіб: ... 6.2. Сума надходжень за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо». Наведене відображено й в листі ДФС України від 19.10.2015 р. N 21976/6/99-99-19-02-02-15 щодо неврахування у дохід сум надходжень за договором комісії на користь комітента, комісіонер включає до складу річного доходу суму комісійної винагороди, що сплачується за договором комісії.

В абз.4 п.7 П(С)БО 15 «Дохід» встановлено, що «до складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема, відшкодування раніше списаних активів.

На думку позивача, наведені норми п.14.1.257 п.14.1. ст.14 ПК України та абз.4 п.7 П(С)БО 15 «Дохід» передбачає наявність двох кваліфікуючих ознак, лише за одночасної наявності яких має місце виникнення безповоротної фінансової допомоги, а саме безповоротна фінансова допомога кваліфікується наявністю таких ознак: списанням позичальником (боржником) кредиторської заборгованості; відшкодуванням позичальником (боржником) кредитору кредиторської заборгованості після того як списання такої заборгованості було здійснено боржником.

Наведені положення п.14.1.257 п.14.1. ст.14 ПК України зумовлені тим, що вчиненням позичальником (боржником) дій щодо списання кредиторської заборгованості у платника податків (боржника) відбувається збільшення активів, що й призводить до збільшення активів такого позичальника (боржника).

Також ТОВ «АТІС» зазначило, що відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою стороні у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд не має права застосувати позовну давність за власною ініціативою, а лише за заявою сторони у спорі. При цьому, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦКУ, суд може визнати причини пропуску позовної давності поважними, і тоді порушене право підлягає захисту. Відтак, наявність волевиявлення боржника щодо погашення заборгованості зумовлює й відсутність її волевиявлення застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, відсутність якої не призводить до застосування наслідків спливу строку позовної давності, у результаті чого вимоги кредитору підлягають задоволенню. Отже, волевиявлення боржника щодо погашення кредиторської заборгованості (на вимогу кредитору) зумовлює не лише відсутність факту і підстав для списання кредиторської заборгованості (одна з ознак безповоротної фінансової допомоги по зобовязанням щодо яких минув строк позовної давності), а й відсутність звернення такого боржника із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що зумовлює в подальшому задоволення вимог кредитора, а відтак наявність таких волевиявлень боржника призводить й до існування обовязкової ознаки зобовязання (п.5 П(С)БО 11 «Зобовязання»). Відтак, наявність всіх ознак існування зобовязання зумовлює й відсутність правових підстав для його припинення, а відтак й до неможливості зменшення зобовязань платника податку, у результаті чого (зменшення зобовязання) у платника податку відбувається виникнення доходу відповідно до п.5 П(С)БО 15 «Дохід».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначив про порушення відповідачем порядку прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, а саме вимог п.86.7 ст.86 ПКУ щодо його права брати участь у розгляді заперечень. Не зважаючи на те, що ним було в запереченнях зазначено про бажання брати участь у розгляді заперечень на акт перевірки він не був повідомлений про час та місце їх розгляду. Крім того, на думку позивача розгляд заперечень мав відбутись в ДПІ у Комінтернівському районі, де перебуває на обліку позивач, оскільки відповідно до п.86.7 ст.86 ПКУ заперечення на акт перевірки подаються до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. Податкові повідомлення-рішення можуть прийматися лише після розгляду заперечень на акт перевірки. Ним заперечення на акт перевірки від 28.07.2016 року були подані 02.08.2016 року, але вони не були повідомлені про розгляд заперечень на акт перевірки, а вже 03.08.2016 року відповідачем прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, тобто у порушення п.86.6 ст.86 ПКУ без розгляду заперечень на акт перевірки.

Представник позивача у судовому засіданні, посилаючись на обставині викладені в позові, підтримав позовні вимоги в повному обсязі,

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, наполягали, що оспорювані рішення є законними та обґрунтованими, винесені у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки актами перевірки підтверджено наявність порушень податкового законодавства зі сторони позивача. Також представник відповідача зазначив, що у законодавстві відсутня процедура повторного розгляду заперечень з одних і тих же питань, тому при отриманні заперечень на акт перевірки, якій був складений за результатами розгляду первинних заперечень до акту планової перевірки та в рамках розгляду цих заперечень, представника підприємства запрошено не було, тобто порушень законодавства ГУ ДФС не допустило.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши надані ними докази у їх сукупності, судом встановлено, що ТОВ «АТІС» зареєстровано Комінтернівською РДА Одеської області 12.07.2001 року. На податковий облік взято в ДПІ у Комінтернівському районі Одеської області 16.07.2001 року.

З 31.05.2016 року по 21.06.2016 року ГУ ДФС була здійснена планова виїзна перевірка позивача, про що складено акт від 30.06.2016 року №180/15-32/14-04/31432532 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «АТІС» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року» (т.1 а.с.40-90).

Згідно висновків акту від 30.06.2016 року перевіркою було встановлено порушення ТОВ «АТІС»: - пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 392978грн.; - пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ, що призвело до заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2799433,00грн; - п.120-1 щодо відсутності або затримки реєстрації податкових накладних (т.1 а.с.89).

Позивач 06.07.2016 року до ГУ ДФС та ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС подав заперечення на акт перевірки, в яких також зазначив про своє бажання прийняти участь у розгляді заперечень на акт перевірки, у звязку з чим просив його повідомити про дату та час розгляду заперечень (т.1 а.с.134-149, 177-192).

15.05.2016 року ГУ ДФС видало наказ про проведення документальної позапланової перевірки ТОВ «АТІС», згідно з яким вказану перевірку здійснено у звязку з необхідністю зясування обстави, що наведені у запереченнях ТОВ «АТІС» від 06.07.2016 року (т.13 а.с.27).

З 15.07.2016 року по 21.07.2016 року ГУ ДФС була здійснена виїзна перевірка позивача, про що складено акт від 28.07.2016 року №2225/15-32-14-04/31432532 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «АТІС», , за період з 01.01.2015 по 31.03.2015 з питань, що стали предметом оскарження» (т.1 а.с.92-133).

У вступній частині акту від 28.07.2016 року зазначено, що перевірка проведена на підставі пп.78.1.5 ст.78 ПКУ з питань, що стали предметом оскарження від 06.07.2016 року до акту від 30.06.2016 року №180/15-32/14-04/31432532.

Згідно висновків акту від 28.07.2016 року перевіркою було встановлено порушення ТОВ «АТІС»: - пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 7735грн.; - пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ, що призвело до заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2799433,00грн; - п.120-1 щодо відсутності або затримки реєстрації податкових накладних (т.1 а.с.132-133).

Позивач ТОВ «АТІС» в акті перевірки від 28.07.2016 року зазначив, що не згодний з його висновками, будуть надані заперечення на акт перевірки (т.1 а.с.133).

29.07.2016 року ГУ ДФС направило позивачу лист за №1649/10/15-32-14-04-10 «Щодо розгляду заперечення», в якому зазначило, що ГУ ДФС розглянуто заперечення на акт від 30.06.2016 року №180/15-32/14-04/31432532 та за результатами їх розгляду було прийнято рішення про необхідність проведення додаткової позапланової перевірки з питань, що стали предметом оскарження. За результатами позапланової перевірки складено акт від 28.07.2016 року, згідно якого підтверджені висновки про порушення позивачем - пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ, що призвело до заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 2799433,00грн; - п.120-1 щодо відсутності або затримки реєстрації податкових накладних. Щодо висновків про порушення позивачем пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 392978грн., то під час позапланової перевірки враховані помилки щодо зазначення кредиторської заборгованості по частині контрагентів, та встановлено порушення пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 7735грн. (т.1 а.с.166-176).

ТОВ «АТІС» 03.08.2016 року подало заперечення від 02.08.2016 року до акту перевірки від 28.07.2016 року №2225/15-32-14-04/31432532 до ГУ ДФС та ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС, в яких також зазначило про своє бажання прийняти участь у розгляді заперечень на акт перевірки, у звязку з чим просив його повідомити про дату та час розгляду заперечень (т.1 а.с.150-165,193-208).

ГУ ДФС направив позивачу лист, в якому повідомив про заперечення до акту перевірки від 28.07.2016 року, складений в рамках розгляду заперечень до акту планової перевірки, по суті не розглядались у звязку з відсутністю процедури повторного розгляду заперечень з одних і тих же питань, тому представника не було запрошено до їх розгляду (т.13 а.с.16).

03.08.2016 року на підставі акту перевірки від 28.07.2016 року №2225/15-32-14-04/31432532 ГУ ДФС прийняло податкові повідомлення-рішення:

№ форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн. за порушення пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ (т.1 а.с.34-35);

№ форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 грн. за податковими зобовязаннями, 1399716,50грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) за порушення пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ (т.1 а.с.36-37);

№ форми «Н», за яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на додану вартість за відсутність реєстрації податкових накладних у розмірі 1125165грн., за затримку реєстрації податкових накладних від 61 і більше календарних днів у розмірі 209514грн., усього у розмірі 1334679,00грн. (т.1 а.с.38-39).

Стаття 134 ПКУ, про порушення якої зазначено у висновку акту перевірки, визначає обєкт оподаткування податку на прибуток підприємств. Згідно з пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ обєктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Відповідно до п.135.1 ст.135 базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Висновки акту перевірки про порушення вказаних норм ПКУ ґрунтуються на тому, що під час перевірки ТОВ «АТІС» ненадані документи щодо підтвердження сплати заборгованості перед контрагентами ENDEAVOR SHIPPING CO. S.A. та MK SHIHMANAGEMENT CO LTD у розмірі 1790,43 дол. США (42970грн.).

Вказана кредиторська заборгованість виникла до 31.12.2012 року, не сплачена у термін позовної давності, що минув (три роки), що сплинув у 2015 році та станом на 31.12.2015 року на думку перевіряючих повинна була ввійти до складу доходів за 2015 рік, як безповоротна фінансова допомога, оскільки відповідно до пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПКУ заборгованість за зобовязаннями щодо яких минув строк позовної давності є безнадійною заборгованістю, а кредиторська заборгованість з терміном позовної давності, що минув (три роки) відповідно до пп.14.1.257 п.14.1 ст.14 ПКУ є безповоротною фінансовою допомогою.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансової звітності регулюється положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 15»Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 (далі П (С)БО15 «Дохід»).

В акті перевірки зазначено, що списання кредиторської заборгованості за якою минів строк позовної давності здійснюється шляхом списання на підставі даних інвентаризації, письмового обґрунтування та приказу (розпорядження)керівника підприємства. Дані суми відносяться до фінансового результату підприємства та приймають участь у формуванні обєкта оподаткування податку на прибуток.

Перевіряючи вважають, оскільки ТОВ «АТІС» має кредиторську заборгованість перед контрагентами ENDEAVOR SHIPPING CO. S.A. та MK SHIHMANAGEMENT CO LTD у розмірі 1790,43 дол. США (42970грн.), за якою минув строк позовної давності, позивач повинен був її списати та відобразити у бухгалтерському обліку як безповоротну фінансову допомогу, тобто врахувати суму у формуванні доходу підприємства.

Проте суд вважає вказані висновки акту перевірки такими, що не відповідають нормам законодавства.

В основу своїх висновків перевіряючи послалися на визначення Податковим кодексом поняття безнадійної заборгованості, якою, зокрема, відповідно до пп.14.1.11 «а» ПКУ є заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Проте ПКУ містить також поняття безповоротної фінансової допомоги, якою відповідно до пп.14.1.257 ПКУ є: сума коштів, передана платнику податків згідно здоговорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності.

Виходячи з вказаних норм безнадійна заборгованість та її списання стосується саме кредитора, та для якого вказана сума стає безповоротною фінансовою допомогою у разі відшкодовання кредитору позичальником цієї суми після списання такої безнадійної заборгованості.

Щодо поняття безповоротної фінансової допомоги як суми заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, то у даному випадку суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що для визначення критерію «не стягнута після закінчення строку позовної давності» необхідно також керуватися нормами ЦКУ щодо визначення строку позовної давності та наслідків його пропуску, на що неодноразово зверталась увага в листах ДФС України, наданих відповідно до ст.52 ПКУ як податкові консультації від 17.12.2015 р. N 27022/6/99-99-19-02-02-15, від 19.07.2016 р. N 15514/6/99-99-15-02-02-15,від 25.08.2016 р. N 18464/6/99-99-15-02-02-15, в яких зазначено, що згідно ст.ст.256,257 ЦКУпозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовну давність обчислюють за загальними правилами визначення термінів, встановленими ст.ст.253-255 ЦКУ. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові п.4 ст.267 ЦКУ. Таким чином, під безнадійною заборгованістю, що підпадає під ознаку пп.14.1.11 «а» ПКУ, слід вважати заборгованість, за якою минув термін позовної давності у разі, якщо відповідні заходи з її стягнення не призвели до позитивних наслідків.

В акті перевірки не наведено будь-яких доказів щодо прийняття платником податків заходів зі стягнення безнадійної заборгованості, які не призвели до позитивних наслідків.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що в цих правовідносинах волевиявлення боржника щодо погашення кредиторської заборгованості (на вимогу кредитору) зумовлює не лише відсутність факту і підстав для списання кредиторської заборгованості (одна з ознак безповоротної фінансової допомоги по зобовязанням щодо яких минув строк позовної давності), а й відсутність звернення такого боржника із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що зумовлює в подальшому задоволення вимог кредитора, а відтак наявність таких волевиявлень боржника призводить й до існування обовязкової ознаки зобовязання (п.5 П(С)БО 11 «Зобовязання»). Відтак, наявність всіх ознак існування зобовязання зумовлює відсутність правових підстав для його припинення, а відтак й до неможливості зменшення зобовязань платника податку, у результаті чого (зменшення зобовязання) у платника податку відбувається виникнення доходу відповідно до п.5 П(С)БО 15 «Дохід».

При цьому суд також враховує, що в Акті перевірки зазначено, що кредиторська заборгованість перед контрагентами ENDEAVOR SHIPPING CO. S.A. та MK SHIHMANAGEMENT CO LTD у розмірі 1790,43 дол. США (42970грн.) виникла по операціям ТОВ «АТІС» щодо надання послуг з агентування суден вказаних судновласників на підставі номінацій, які судновласник направляв агенту засобами електронного звязку.

Відповідно до п.5 П (С)БО15 «Дохід» дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з п.6 П (С)БО15 «Дохід» не визнаються доходами такі надходження від інших осіб, зокрема, сума надходжень за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо.

В акті перевірки наявне лише посилання на те, що кредиторська заборгованість виникла по операціям ТОВ «АТІС» щодо надання послуг з агентування суден судновласників, та не наведено доказів з урахуванням положень п.6 П (С)БО15 «Дохід», що зменшення вказаних зобовязань зумовить зростання власного капіталу.

З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідачем не доведено порушення позивачем пп.134.1.1 п.134.1 ст.134,п.135.1 ст.135 ПКУ, що призвело до заниження доходу на суму 42970,00 грн., та відповідно податку на прибуток на суму 7735,00 грн., у звязку з чим підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн.

Також суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Н», за яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на додану вартість за відсутність реєстрації податкових накладних у розмірі 1125165грн., за затримку реєстрації податкових накладних від 61 і більше календарних днів у розмірі 209514грн., усього у розмірі 1334679,00грн. та часткового задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 грн. за податковими зобовязаннями, 1399716,50грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) за порушення пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196, п.198.6 ст.198 ПКУ. При цьому суд виходить з наступного.

Пункт 187.1 ст.187 ПКУ визначає дату виникнення податкових зобовязань. Датою виникнення податкових зобовязань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Стаття 196 ПКУ визначає перелік операцій, які не є обєктом оподаткування, зокрема, відповідно до п.196.1.11 не є обєктом оподаткування операції надання послуг з агентування і фрахтування морського торговельного флоту судновими агентами на користь нерезидентів, які надають послуги з міжнародних перевезень пасажирів, їхнього багажу, вантажів чи міжнародних відправлень.

Пунктом 198.6 ст.198 ПКУ визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: - ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних; - для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Згідно з висновком акту перевірки від 28.07.2016 року в результаті порушень вищевказаних норм ПКУ позивачем за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року занижено ПДВ в сумі 2799433,00грн.

Згідно з п.3.2 Акту перевірки заниження податкових зобовязань з ПДВ на суму 2795209,00грн. відбулось у звязку з неправомірним не включенням позивачем до операцій, які оподатковуються, операцій з агентування і фрахтування морського торговельного флоту, та на суму 4224,00грн. у звязку з віднесенням вказаної суми до складу податкового кредиту за листопад 2015 року від постачальника ТОВ «ДІОЛ-ПРІНТ» при відсутності зареєстрованих податкових накладних в листопаді 2015 року від вказаного платника на адресу ТОВ «АТІС».

Позивач у позові та судовому засіданні не спростував наявність порушення щодо завищення податкового кредиту на суму 4224,00грн., у звязку з чим суд вважає вказане порушення встановленим.

Позивач при зміні розміру позовних вимог просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Р» частково з урахуванням визнання завищення податкового кредиту на суму 4224,00грн.

Проте суд вважає необґрунтованими доводи акту перевірки про наявність порушення позивачем пп.187.1 ст.187, п.196.1.11 п.196.1 ст.196 ПКУ, що призвело до заниження податкових зобовязань з ПДВ на суму 2795209,00грн.

Судом встановлено, що не оспорюється в Акті перевірки, що позивачем ТОВ «АТІС» у перевіряємий період надавались послуги з агентування і фрахтування морського торговельного флоту як субагентом на підставі договорів про субагентування з ТОВ МЕТІНВЕСТ-ШІПІНГ» №1/а-2014 від 31.12.2013року, з ТОВ ПОЛАРІС» №21/10/14 від 21.10.2014 року, з ТОВ «Т АГЕНТ» №1902-16 від 19.02.2016 року, з ТОВ ВІЛЬХЕЛЬМСЕН ШИПС СЕРВІС ЮКРЕЙН» №16,01 від 16.01.2015року, №12/02 від 12.02.2015 року, №27/02 від 27.02.2015 року, №04,03 від 04.03.2015 року, №20 від 09.04.2015 року,з ТОВ «ПАНТА РЕЙ Україна» №1809 від 29.11.2014 року, з ТОВ «ДІЛЕКС ТРАНСПОРТ» №0109-15 від 01.09.2015 року, з ТОВ «ЛІБЕРТІ ШИППІНГ СЕРВІСІЗ ЛТД», з ТОВ «СТАРК ШИППІНГ» №05/2015 від 20.11.2015 року (т.4 а.с.1-42).

Згідно вказаних договорів їх предметом є надання субагентом послуг з субагентування судам судновласників в морському торговому порту Южний. При цьому агент та субагент діють у відповідності до положення глави 5 розділу 4 КМТ України як представники судновласника/фрахтователя, діючи від імені, за дорученням і за рахунок останнього.

Перевіряючи вважають, що виконання операцій по вказаним договорам не підпадають під визначення операцій, які не є обєктом оподаткування, відповідно до пп.196.1.11 ст.196 ПКУ, а саме надання послуг агентування і фрахтування морського торговельного флоту судновими агентами на користь нерезидентів, які надають послуги з міжнародних перевезень пасажирів, їхнього багажу, вантажів чи міжнародних відправлень.

При цьому в акті перевірки перевіряючи зазначили, що до перевірки не було надано жодного договору між ТОВ «АТІС», судновласником та субагентом, або інших документів, які б підтверджували той факт, що судновласники уповноважили ТОВ «АТІС» для обслуговування їхніх судів в порту або за його межами.

Згідно ст.116 КТМ України у морському порту або поза його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов'язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства. При виконанні договору морського агентування морський агент, що діє від імені судновласника, може також діяти на користь іншої договірної сторони, якщо вона його на те уповноважила і якщо судновласник не заперечує.

Статтею 117 КТМ України визначені права та обовязки морського агента, якій виконує формальності та дії, пов'язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з адміністрацією морського порту і службою капітана морського порту, власником морського терміналу, підприємствами, установами, організаціями, що надають спеціалізовані послуги, портовими операторами, місцевими органами виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов'язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні. Морський агент зобов'язаний: а) здійснювати добросовісно свою діяльність відповідно до інтересів судновласника або іншого довірителя і звичайної практики морського агентування; б) діяти в межах своїх повноважень; в) не передавати здійснення своїх функцій іншій особі (суб'єкту), якщо тільки він не був уповноважений на це своїм довірителем.

На думку перевіряючих виходячи з норм ст.116 КИМ України морськой агент - це особа яка надає послуги в галузі торговельного мореплавства судновласнику при умові, що вона на це уповноважена безпосередньо самим судновласником, саме таки послуги можна вважати послугами з агентування. Згідно договорів ТОВ «АТІС» при наданні послуг не було на це уповноважено безпосередньо самими судновласниками, а іншими особами, тому таки послуги не можна вважати послугами з агентування, та оскільки вони не відносяться до послуг визначений у пп.196.1.11 ст.196 ПКУ, то таки послуги можна вважати послугами місцем постачання яких розташоване на митної території України та які відповідно до ст.185,186 ПКУ підпадають під послуги, що є обєктом оподаткування ПВД.

Суд вважає, вказані висновки перевіряючих неспроможними, оскільки судом встановлено, та не спростовується в самому Акті перевірки, що позивач здійснював саме операції з надання послуг агентування і фрахтування морського торговельного флоту на користь нерезидентів, оскільки у всіх договорах зазначено, що ТОВ «АТІС» як субагент діє у відповідності до положення глави 5 розділу 4 КМТ України як представник судновласника/фрахтователя, діючи від імені, за дорученням і за рахунок останнього.

Відповідно до ст.117 КТМ морський агент зобов'язаний: а) здійснювати добросовісно свою діяльність відповідно до інтересів судновласника або іншого довірителя і звичайної практики морського агентування; б) діяти в межах своїх повноважень; в) не передавати здійснення своїх функцій іншій особі (суб'єкту), якщо тільки він не був уповноважений на це своїм довірителем.

Відповідач, як субєкт владних повноважень, на якого відповідно до ст. 71 КАС України покладено обовязок доказування правомірності прийняття своїх рішень, не довів ні в Акті перевірки, ні в судовому засіданні, що ТОВ «АТІС» як субагент та агенти, з якими були укладені договори на надання послуг агентування і фрахтування морського торговельного флоту на користь нерезидентів, порушили при укладенні договорів ст.117 КТМ України, а саме договори про субагентування укладались без уповноваження на це агента своїм довірителем.

Між тим, позивач надав номінації, які підтверджують факт замовлення у ТОВ «АТІС» послуг з агентування морського торговельного флоту від імені, за дорученням та за рахунок судновласника.

В Акті перевірки не спростовується, що на рахунок позивача надходили кошти судновлаників (транзитні кошти), за рахунок яких здійснювалась оплата агентських послуг, зокрема, сплата корабельного, канального, санітарного та адміністративного портових зборів, плата за послуги буксирів та інші послуги, про що свідчить призначення платежу у платіжних дорученнях. Лише кошти сплачені як винагорода розподілялися між агентом та субагентом відповідно до умов договору.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що надання ним послуг агентування морського торговельного флоту саме на користь судновласників підтверджується генеральними (загальними) деклараціями, кожна з яких підписана капітаном судна, якій є представником судновласника. В цих деклараціях зазначено, що морським агентом є ТОВ «АТІС». Крім того, агентські послуги надавались суднам закордонного плавання, які здійснювали міжнародні перевезення, що підтверджується листом Одеської митниці ДФС України від 05.08.2016 року та не спростовується в самому акті перевірки.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що відповідач не довів порушення позивачем п.196.1.11 ст.196 ПКУ, яка визначає, що не є обєктом оподаткування ПДВ операції надання послуг з агентування і фрахтування морського торговельного флоту судновими агентами на користь нерезидентів, які надають послуги з міжнародних перевезень пасажирів, їхнього багажу, вантажів чи міжнародних відправлень.

Відповідно відсутні порушення позивачем вимог ст.ст. 198.6 ст.198,201 ПКУ, оскільки відсутність обєкта оподаткування унеможливлює й здійснення оформлення та реєстрацію податкових накладних. Таким чином, накладення штрафу згідно з податковим повідомленням-рішенням від 03.08.2016 року № форми «Н» за платежем податок на додану вартість за відсутність реєстрації податкових накладних у розмірі 1125165грн., за затримку реєстрації податкових накладних від 61 і більше календарних днів у розмірі 209514грн., усього у розмірі 1334679,00грн. , є протиправним.

Крім того, суд вважає обґрунтованим доводи позивача про порушення порядку прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у частині не розгляду та не запрошення його для розгляду заперечень на акт позапланової перевірки.

На думку представника відповідача ГУ ДФС розгляд заперечень на акт перевірки планової перевірки від 30.06.2016 року та призначення за результатом їх розгляду позапланової перевірки, про що складений акт від 28.07.2016 року, не дає підстав для повторного розгляду заперечень з одних і тих же питань.

Суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на відсутність у законодавстві процедури повторного розгляду заперечень з одних і тих же питань, оскільки ПКУ регламентує чітко процедуру проведення перевірок та оформлення їх результатів, а також відповідно право субєкта господарювання на надання заперечень на акт перевірки и необхідність їх розгляду контролюючим органом.

ПКУ не містить будь - яких виключень щодо вказаної процедури в залежності від підстави проведення перевірки, у тому її недотримання відповідачем щодо не розгляду заперечень на акт перевірки від 28.07.2016 року є протиправним. При цьому суд враховує, що саме вказаний акт перевірки зазначений в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях як підстава встановлення порушень податкового законодавства позивачем.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування у повному обсязі податкових повідомлень-рішень від 03.08.2016 року № форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн.; № форми «Н», за яким застосовані штрафні санкції за платежем податок на додану вартість за відсутність та затримку реєстрації податкових накладних розмірі 1334679,00грн. та визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 грн. за податковими зобовязаннями, 1399716,50грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) в частині визначення грошового зобовязання у розмірі 4192813,50грн. (2795209,00 гривень за податковими зобовязаннями, 1397604,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями).

При цьому суд враховує, що позивач при зміні позовних вимог зменшив свої вимоги по податковому повідомленню-рішенню від 03.08.2016 року № форми «Р», оскільки визнавши встановлене актом перевірки завищення податкового кредиту на 4224,00грн., позивач зменшив свої вимоги лише в частині основного платежу та не зменшив їх в частині нарахування йому штрафних (фінансових) санкцій на суму 2112,00грн.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає необхідним при розподілі судових витрат стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань витрати на користь позивача у сумі 82678,00 грн. При розподілі судових витрат суд врахував часткове задоволення позову, а також ту обставину, що позивачем при сплаті судового збору він був сплачених виходячи з загального розміру оспорюванної суми грошових зобовязань по трьом оскаржуваним податковим повідомленням рішенням, але це є три окремих рішення, тобто позивачем заявлено три вимоги майнового характеру та за вимогу щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.08.2016 року № форми «Р», за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн позивач повинен був сплатити 1378грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІС» до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 03.08.2016 року №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на 7735,00грн

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 03.08.2016 року № про застосування штрафних санкції за платежем податок на додану вартість на суму 1334679,00грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 03.08.2016 року №, за яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у сумі 4199149,5 гривень (2799433,00 гривень за податковими зобовязаннями, 1399716,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями) в частині визначення грошового зобовязання у розмірі 4192813,50грн. (2795209,00 гривень за податковими зобовязаннями, 1397604,50гривень за штрафними (фінансовими) санкціями).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області

за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІС» судові витрати у сумі 82678,00 грн.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Суддя Катаєва Е.В.