Справа № 820/4615/16
Суддя: Нуруллаєв І.С.
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

17 листопада 2016 р. Справа № 820/4615/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Нуруллаєва І.С.

при секретарі судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Діденко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення - рішення Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС України у Харківській обл. від 26.05.2016 р. №4298-1303 про нарахування податкового зобов'язання в сумі 3256 грн. 23 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було складено податкове повідомлення - рішення від 26.05.2016 р. №4298-1303 про нарахування податкового зобов'язання в сумі 3256 грн. 23 коп. Позивач вважає зазначене податкове повідомлення - рішення необґрунтованим посилаючись на те, що за ним не зареєстровано ні право власності, ні право користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому чинним законодавством, а тільки нежитлові приміщення 1-го поверху №4-1-:-4-6 в літ. «А-2» загальною площею 89,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, оскільки позивач не є а ні землекористувачем, а ні власником земельної ділянки, а отже не має обов'язку сплачувати земельний податок з фізичних осіб. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Представник відповідача у наданих до суду письмових запереченнях проти заявленого позову заперечував та зазначив, що позивач має сплачувати земельний податок як власник нежитлового приміщення, отже, на думку відповідача, немає жодних підстав для задоволення позову. Відповідач наголошує, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов, посилаючись на порушення відповідачем норм діючого законодавства.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував з підстав викладених в письмових запереченнях проти позову та додаткових поясненнях.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав.

Судом під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3, позивач, засобами поштового зв'язку отримав податкове повідомлення-рішення від 26.05.2016 р. №4298-1303, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 534.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України нараховано податкове зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 3256,23 грн (а.с. 8).

З матеріалів справи встановлено та сторонами по справі під час судового розгляду не заперечувалося, що позивач, ОСОБА_3, є власником нежитлових приміщень першого поверху: №4-1-:-4-6 в літ. «А-2» загальною площею 89,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.04.2004 № 3376246, реєстраційний номер 5529357 та витягом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Про державну реєстрацію прав від 03.11№ 27876340, реєстраційний номер 5529357.

Представником позивача під час судового розгляду справи було надано пояснення та повідомлено суду, що позивачем набуто право власності на вказані нежитлові приміщення на підставі договору міни від 10.04.1998 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.28) та договору дарування нежитлових приміщень від 08.10.2010 року , укладеного між позивачем та ОСОБА_6 (а.с.32).

Проте представником зазначено, що позивач не є а ні землекористувачем, а ні власником земельної ділянки, а отже не має обов'язку сплачувати земельний податок з фізичних осіб.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 року №2768-III , а справляння плати за землю - Податковим Кодексом України.

Відповідно до приписів підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з положеннями підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Отже, слід дійти висновку, що обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що передбаченого приписами пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Таким чином, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, оскільки судом встановлено та не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні, що позивач є власником нежитлових приміщень, за земельну ділянку під якими контролюючим органом нараховано земельний податок з фізичних осіб, то незважаючи на відсутність ОСОБА_3 зареєстрованого права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення першого поверху: №4-1-:-4-6 в літ. «А-2» загальною площею 89,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 року №1209/13 "Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 року» Центральною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області було нараховано ОСОБА_3 земельний податок, виходячи з грошової оцінки земель по м. Харкову.

З пояснень представника відповідача судом встановлено, що методика розрахунку грошової оцінки окремої земельної ділянки для нарахування земельного податку фізичними особами розрахована контролюючим органом наступним чином: Цзд = Б х Кі 2015 х Кі 2016 х Км2 х Км3_ср. х Кф х РL, а саме 325622,70 = 291,18 х 2,78 х 1 х 1,249 х 1,433 х 2,5 х 89,9.

Ставку податку за земельну ділянку ОСОБА_3 визначено на 2016 рік у розмірі 3256,23 грн. (325622,70 х 1%).

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про наявність у позивача обов'язку зі сплати податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб, визначеного спірним податковим повідомленням-рішенням.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб'єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності не звільняє позивача від обов'язку доказування своїх тверджень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із врахуванням вищевикладених обставин суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_3 до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П ОС Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2016 року.

Суддя Нуруллаєв І.С.