Справа № 523/14269/16-а
Суддя: Шепітко І. Г.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/564/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. м.Одеса

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси Шепітко І. Г., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

До Суворовського районного суду м.Одеси звернувся позивач з адміністративним позовом до відповідача про визнання неправомірним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, в якому просить визнати неправомірним рішення відповідача про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років та скасування рішення №109 від 29.09.2016 року, зобовязати призначити йому, як особі, яка має достатній для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи 21 рік і 10 днів, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 07 місяців 10 днів, пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 11464,45 грн. відповідно до довідки Прокуратури Одеської області №562 від 21.09.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 21.09.2016 року з дня звернення за пенсією та виплачувати пенсію позивачеві з дня звільнення з органів прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він перебуваючи на посаді прокурора відділу прокуратури Одеської області, 21.09.2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до ЗУ «Про прокуратуру», однак рішенням Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси №109 від 29.09.2016 року йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років із мотивуванням, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213, а також ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. № 911-VІІІ з 01.06.2015р. скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до ЗУ «Про прокуратуру». Не погодившись з даним рішенням позивач звернувся до суду з зазначеними вище позовними вимогами.

Ухвалою суду від 18.10.2016 року у даній справі відкрито скорочене провадження, матеріали направлені відповідачеві.

07.11.2016 року відповідач надав письмові заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугу років відсутні, оскільки Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року втратив чинність та з 01.06.2016 року спеціальні пенсії призначаються на загальних підставах.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.183-2 КАС України, справа повинна бути розглянута не пізніше трьох днів з дня закінчення строку, передбаченого частиною третьою цієї статті, якщо до суду не було подано заперечення відповідача та за умови, що справа розглядається судом за місцезнаходженням відповідача.

П.4 ч.5 ст.1832 передбачено, що справа повинна бути розглянута у порядку скороченого провадження не пізніше пяти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.3, ч.4,п.5 ч.5 ст.183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, що беруть участь у справі.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, перебуваючи на посаді прокурора відділу прокуратури Одеської області, 21.09.2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до ЗУ «Про прокуратуру».

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси №109 від 29.09.2016 року йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

Дане рішення було вмотивоване тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213, а також ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. № 911-VІІІ з 01.06.2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до ЗУ «Про прокуратуру». Крім того, ст.86 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено право на призначення пенсії за вислугу років за наявності в період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року вислуги не менше 22 років 06 місяців, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 06 місяців.

Станом на час звернення позивача до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси, а саме 21.09.2016 року, вислуга років, розрахована за вимогами цієї статті, складає 21 рік і 10 днів, з яких: на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 07 місяців 10 днів, 02 роки 05 місяців половина терміну навчання в Одеській державній юридичній академії. Отже, суд вважає, що стаж його роботи становить 21 рік і 10 днів, з яких: на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 07 місяців 10 днів, 02 роки 05 місяців половина терміну навчання в Одеській державній юридичній академії.

На момент звернення про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VIII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

В той же час, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.І ст.86 Закону від 14.10.2014р. №1697-VII позивачу станом на серпень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Таким чином, з 1998 по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.

Фактично, діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво погіршує становище позивача та обмежує в реалізації його законних прав та інтересів, які гарантувалися державою продовж 10 років Законом від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, та на які позивач розраховував працюючи в органах прокуратури.

Отже, Закон від 14.10.2014р. №1697-VІІ значно обмежує права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує матеріальне становище позивача та рівень життя.

За таких обставин позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ в редакції, які діяла до липня 2011 року.

Згідно зі ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтєю 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (Рішення від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Усупереч викладеному, Законом від 08.07.2011 № 3668-VІ (3668-17) внесено зміни до Закону від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ, а потім в Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 викладено такі ж положення, які суттєво звужують зміст і об'єм прав позивача на призначення пенсії, кожного року збільшуючи необхідну вислугу років, що є несправедливим. Більше того, вказаний закон ставить у нерівні умови працівників органів прокуратури, які виконують однакові функціональні обов'язки в однакових умовах та в той же період часу. Як наслідок, прокурори, які працювали в органах прокуратури в один і той же період, але звернулися за пенсією до 2011 року, опинилися в набагато вигідніших умовах аніж позивач, виконуючи однакові функції, маючи однакове навантаження і обмеження, пов'язані з виконанням прокурорських функцій тощо.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань»та захисту прав людини через призму цього принципу.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року значно звужено обсяг права позивача на соціальний захист як працівника прокуратури, установлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Фактично Законом від 14.10.2014 №1697-VII установлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавче передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин.

Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1,2,7).

Враховуючи викладене, суд вважає що Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси незаконно відмовило позивачу в призначені пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до поданих ним документів, його загальний стаж роботи для вислуги років склав 21 рік і 10 днів, з яких: на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 07 місяців 10 днів, 02 роки 05 місяців половина терміну навчання в Одеській державній юридичній академії.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року,передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини,вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки Прокуратури Одеської області від 21.09.2016 №562 заробітна плата позивача складається: оклад 2083,00 грн., класний чин - 130 грн., вислуга років 624,90 грн. (30%). Інші виплати, які передбачені законодавством, обраховуються наступним чином:

1. (87429,43 х 1,32 +282,51): 60= 1928,16 грн.

2. (268917,81 х 1,23+2021,90):60 = 5546,51 грн.

3. 9885,41х1,28:60 = 210,89 грн.

4. 14300,96х1,23:60=293,17 грн.

5. 38869,44:60=647,82 грн.

Отже, разом сума інших виплат становить 8626,55 грн.

Таким чином сума заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування пенсії у межах максимальної становить 11464,45 грн.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1-3 ст.8 КАС України суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Так, за змістом ст.1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Тотожна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 квітня 2003 року).

Таким чином, з наведеного можна дійти висновку, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, і які, всупереч положенням Конституції України, були звужені статтею 86 Закону №1697-VII, а тому колегія суддів вважає, що в даних спірних правовідносинах при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугу років, зокрема в частині необхідного спеціального стажу, не можуть застосовуватися положення 86 Закону №1697-VII.

Крім того, суд вважає, що посилання УПФУ на положення п.5 "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Так, наведеними положеннями п.5 "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення було передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

У той же час, вказані норми не є спеціальними нормами, які регулюють пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих, оскільки були визначені в не профільному (спеціальному) Законі України, на відміну від положень ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, які є спеціальними нормами законодавства, регламентують питання пенсійного забезпечення прокурорів, а тому мають пріоритетне застосування в даних правовідносинах.

Додатково слід зазначити, що сам пункт 5 "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" не було внесено зміни до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ.

За даних обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси про визнання неправомірним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.19, 22 Конституції України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789 зі змінами, ст.ст.8, 11, 71, 94, 99, 100, 106, 158-162, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси про визнання неправомірним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та скасувати рішення №109 від 29.09.2016 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м.Одеси призначити ОСОБА_1, як особі, яка має достатній для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи 21 рік і 10 днів, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 07 місяців 10 днів, пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 11464,45 грн. відповідно до довідки Прокуратури Одеської області №562 від 21.09.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 21.09.2016 року з дня звернення за пенсією та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з дня звільнення з органів прокуратури.

Копію постанови направити сторонам у справі.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: