Справа № 314/6209/16-а
Суддя: Капітонов Є. М.
Дата ухвалення: 2016-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 314/6209/16-а
Провадження № 2-а/314/38/2016 Номер рядка звіту 81
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2016 м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Капітонова Є.М.,

за участю

представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача Куратченко І.В.,

представника третьої особи Балабанової С.А.,

секретаря судового засідання Руцького Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до УПФУ в Вільнянському районі Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив визнати протиправними дії УПФУ щодо припинення виплати пенсії з 01.03.16, зобов'язати поновити виплату пенсії з 01.03.16.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити його на тих підставах, що в ньому зазначені.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, пояснила, що представник ПФУ діяли відповідно до вимог закону.

В судовому засіданні представник третьої особи, проти задоволення позову не заперечувала.

Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.н. відповідно довідки від 22.12.2014 № НОМЕР_1 взятий на облік внутрішнього переміщення особи, де зазначено фактичне його місце проживання: АДРЕСА_1, а також знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Вільнянському районі та отримує пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи за результатами обміну інформації з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб виплату пенсії, з березня 2016 року ОСОБА_4 було припинено виплату пенсії з причин не підтвердження місця проживання.

Таким чином спірним питанням є правомірність дій УПФУ в Вільнянському районі щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року.

Відповідно п. 3.1. Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 вказано, що в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

У п.3.3. Рішення КСУ № 25-рп/2009 вказано, що виходячи із правової позиції, соціальної природи пенсій право громадянина не одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю ( стаття 3 Конституції України ).

За приписами статті 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини ( далі - ЄСПЛ ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції,якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції,суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України» як джерело права відповідно до України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону № 1058-1У, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як невиплата пенсії через обмін інформації з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб, на яку посилається відповідач.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2016 року було пов'язано саме з перевіркою інформації щодо його фактичного місця мешкання, не підтвердження останнім свого фактичного місця перебування і не продовження дії довідки.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з 01.03.2016 року виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому дії ПФУ слід визнати протиправними та відновити нарахування та виплату ОСОБА_4, призначеної раніше пенсії з 01 березня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 158-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області щодо призупинення виплати ОСОБА_4 пенсії з 01 березня 2016 року протиправними.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області поновити ОСОБА_4, виплату раніше призначеної пенсії з 01 березня 2016 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі якщо постанову було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 КАС України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Є.М. Капітонов

22.11.2016