Справа № 813/1822/16
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року справа № 813/1822/16

17 год. 27 хв. зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області №980 о/с від 25.04.2016, яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі - Положення), наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п.63 «з» Положення (через скорочення штатів) з 06.11.2015 в частині дати звільнення;

- зобов'язати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток з 15.01.2016 по 25.04.2016;

- зобов'язати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, в якій зазначити дату звільнення 25.04.2016;

- зобов'язати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення з дня звільнення 25.04.2016 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ГУ МВС України у Львівській області неналежно виконав постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/16, якою ОСОБА_1 поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 31.07.2015. Так, на виконання вказаної постанови суду 05.02.2016 видано наказ №968, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді, проте, вже 25.04.2016 відповідач видав новий наказ №980 о/с від 25.04.2016, яким фактично змінив дату звільнення ОСОБА_1 на 06.11.2015. Позивач вважає протиправними дії відповідача по зміні дати його звільнення, а тому просить суд зобов'язати відповідача внести зміни в його трудову книжку в цій частині, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки у виплаті грошового забезпечення.

Відповідач ГУ МВС України у Львівській області подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» визначено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України, в тому числі і ГУ МВС України у Львівській області. З огляду на наведене, з 06.11.2015 в ГУ МВС України у Львівській області відсутні штатні посади, на які можна було б поновити позивача. Тому, відповідач виніс наказ про звільнення позивача з посади з 06.11.2015, у зв'язку з неможливістю його подальшого використання на службі.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі не подав. В судових засіданнях, в яких брав участь представник відповідача, проти задоволення позову заперечила з підстав, наведених у письмових запереченнях, просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Позивач - ОСОБА_1 проходив службу в ГУ МВС України у Львівській області з 01.05.2015 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області у спеціальному званні «молодший сержант міліції» з іспитовим строком до 01.05.2016.

30.07.2015 начальником ГУ МВС України у Львівській області прийнято наказ №542о/с, відповідно до якого, молодшого сержанта міліції ОСОБА_1, фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС із 31.07.2015 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.63 «і» (у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку)/(підстава: висновок комісії ГУМВС від 20.07.2015).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/16, яка набрала законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП у Львівській області, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ МВС України у Львівській області № 542 о/с від 30.07.2015, поновлено ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 31.07.2015.

На виконання вказаної постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/16 відповідач прийняв наказ №968 від 05.02.2016, яким позивача поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 31.07.2015.

Згідно з наказом відповідача №980 о/с від 25.04.2016 скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області № 542 о/с від 30.07.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, та відповідно до Положення, наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п.63 «з» Положення (через скорочення штатів) з 06.11.2015.

Не погоджуючись з вказаним наказом в частині дати звільнення, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування наказу в частині дати звільнення, зобов'язання внесення змін до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд, вирішуючи спір по суті, виходить з наступного.

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Як передбачено ч. 2 ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Статтею 5 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" відповідно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до вимог чинного законодавства рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Суд зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23.06.2015 у справі №2а-3138/10/0370.

Як вже встановив суд, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/16 відповідачем прийнято наказ №968 від 05.02.2016, яким позивача поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 31.07.2015. Проте, фактичний допуск позивача до роботи так і не відбувся. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Наказом відповідача №980 о/с від 25.04.2016 звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п.63 «з» Положення (через скорочення штатів) з 06.11.2015.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням.

Так, пунктом 64 «г» вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Вказаний Закон опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються таким особам, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані у вказаному пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного у вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Отже, Законом України «Про Національну поліцію» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У вказаному контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015р. включно. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, оскільки позивача на момент набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію» звільнили зі служби, то він не мав можливості виявити бажання проходити службу в поліції. При цьому, відповідач, не допустивши фактично позивача до роботи та звільнивши його 25.04.2016 з 06.11.2015, позбавив тим самим можливості виявити бажання проходити службу в поліції у встановленому порядку.

Оцінюючи доводи відповідача щодо ліквідації ГУ МВС України у Львівській області суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.01.2016 у справі № 810/1783/13а, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 вказаного Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які покладались на органи міліції.

Таким чином, фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Крім того, суд вважає, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, тотожністю завдань, функцій та повноважень міліції і поліції, встановлених в ст.3 Закону України «Про міліцію» та в ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Суд також звертає увагу на те, що ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України відбувалась з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, при цьому органи Національної поліції використовують в своїй діяльності нормативно-правові акти (накази) Міністерства внутрішніх справ України, якими керувалась міліція.

Суд також враховує і те, що в постанові від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи вказану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 Кодексу законів про працю України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, суд дійшов до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд встановив, що ГУ МВС України у Львівській області не пропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що звільнення позивача є передчасним, та як наслідок таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх і належних правових підстав в ГУ МВС України у Львівській області для прийняття наказу «По особовому складу» №980 о/с від 25.04.2016 в частині звільнення позивача з займаної посади. А тому, оскаржений наказ в частині звільнення ОСОБА_1 з посади є протиправним і підлягає скасуванню.

Разом з цим, позивачем обрано неналежний спосіб захисту в частині позовних вимог.

Як вказав Верховний Суд України в постанові від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

З цих підстав, суд не має повноважень вносити зміни щодо дати звільнення позивача зі служби та відповідно в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, в якій зазначити дату звільнення 25.04.2016, необхідно відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З врахуванням вказаного, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст.11 КАС України і для повного захисту прав позивача застосувати належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом поновлення його на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

З цих же підстав необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов'язання ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення з дня звільнення 25.04.2016 по день фактичного розрахунку та частково задовольнити позовну вимогу щодо зобов'язання ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток з 15.01.2016 по 25.04.2016.

Суд в цій частині також вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст.11 КАС України і для повного захисту прав позивача застосувати належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Вказаною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд звертає увагу на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/16 на користь позивача стягнуто грошове забезпечення за період з 01.08.2015 по 15.01.2016. Тому, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправного наказу ГУ МВС України у Львівській області №980 о/с від 25.04.2016 «По особовому складу», потрібно обраховувати з 16.01.2016 по 16.11.2016, що становить 210 робочих днів.

Згідно з довідкою № 2918 від 25.12.2015 грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням, складало 8342,97грн. (червень 2015року - 4171,72грн.; липень 2015року - 4171,25грн.). Кількість робочих днів складала 44дні (у червні 2015року - 21 день; у липні 2015року - 23 дні).

Тому, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає - 189,62грн. з врахуванням обов'язкових платежів та зборів.

З огляду на наведене, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 39820,20грн. (189,62грн. х 210 робочих днів) з врахуванням обов'язкових податків і зборів.

Суд вважає, що рішення в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

З огляду на наведене, постанову суду в частині стягнення на користь позивача грошового забезпечення за один місяць в розмірі 4171,49грн. з врахуванням обов'язкових платежів та зборів необхідно допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

У відповідності до норм ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області "По особовому складу" №980 о/с від 25.04.2016 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Львів" Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на підставі п.63 "з" Положення (через скорочення штатів) з 06.11.2015.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення "Львів" Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період 16.01.2016 по 16.11.2016 в сумі 39820 (тридцять дев'ять тисяч вісімсот двадцять)грн. 20 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за один місяць в розмірі 4171,49грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 21 листопада 2016 року.

Суддя А.Г. Гулик