Справа № 804/15617/15
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді судді суддіОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4
представників позивача представника відповідача представника третьої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Національного Банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в якому позивач, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить:
визнати протиправними дії Національного банку України по непідтвердженню можливості здійснення операцій ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» по оплаті 23000000,00 грн. за контрактом № 310815SN від 31.08.2015 року;
В обґрунтування позову позивач зазначив, що ПАТ «Нікопольський феросплавний завод» (далі ПАТ «НФЗ») та ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-ПриватБанк) укладено договір № 132197_ГО від 19.04.2006 року, в рамках якого ПАТ «Нікопольський феросплавний завод» направило до ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання платіжне доручення № 8878 від 21.10.2015 року на перерахування 23000000,00 грн. компанії Stalmag Sp. Z.o.o Польща за поставлену марганцеву руду за контрактом № 310815SN від 31.08.2015 року.
Позивач вважає дії Національного банку протиправними, оскільки, з 2013 року Компанія Stalmag Sp. Z.o.o постійно постачає підприємству марганцеву руду, вугілля камяне, вогнетриви та згідно умов договору та у повній відповідності до законодавства Укарїни сплачує Компанії Stalmag Sp. Z.o.o аналогічні платежі за поставлену продукцію.
Представником відповідача надані до суду заперечення, в яких зазначено при непідтвердженні можливості здійснення операцій позивача діяв згідно з Конституцією і законами України та у межах наданих повноважень, а тому законодавством України не встановлено, що Національний банк має вказувати причини не підтвердження можливості здійснення операції клієнтів уповноважених банків, зокрема з перерахування коштів у гривнях на користь нерезидентів.
Представник третьої особи надав пояснення, що на виконання вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» направив в НБУ реєстр операцій ПАТ «НФЗ» з перерахуванням 23000000,00 грн. компанії Stalmag Sp. Z.o.o. за поставлену марганцеву руду за контрактом № 310815SN від 31.08.2015 року. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» разом з реєстром направив на НБУ копії документів (у сканованому вигляді), які є підставою для здійснення вказаної операції, а саме: контракт № 310815SN від 31.08.2015 року, рахунок 310815 SN-ТВN, довідки СДПІ з обслуговування ВПП у м. Дніпропетровську.
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Представник третьої особі у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, за митною декларацією №110090000/2015/007450 від 13.10.2015 було проведено митне оформлення вказаного товару вагою 10 865, 60 метричних тон (графа 35, 38 МД) на суму 1207168,16 дол. США (графа 42 МД). До митної декларації були додані 6 залізничних накладних, контракт № 310815SN від 31.08.2015 року зі Специфікацією №1 та Додатком №1, інвойс продавця та інші необхідні для митного оформлення документи, зазначені у графі 44 митної декларації.
Розділом 4 контракту №310815 від 31.08.2015 «Умови платежу» передбачено, що платіж за продукцію здійснюється в доларах США відповідно до додатку № 1 до контракту. Сторони визначили оплату за поставлену продукцію в національній валюті України - гривні, за курсом, встановленим НБУ, на дату списання коштів з рахунку покупця.
В оскаржуваному рішенні відповідач посилається, зокрема, на пункт 6 Постанови правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» №581 від 03.09.15 року (Постанова №581), яким передбачено, що уповноваженому банку заборонено здійснювати за дорученням клієнта-резидента купівлю іноземної валюти / перерахування коштів у гривнях на користь нерезидента через кореспондентський рахунок банку-нерезидента у гривнях, відкритий в уповноваженому банку, якщо така купівля іноземної валюти / таке перерахування коштів у гривнях здійснюється з метою проведення розрахунків за імпорт продукції, митне оформлення якої було проведено до 01 січня 2014 року включно, за зовнішньоекономічним договором, за яким відбулася заміна боржника та/або кредитора у зобов'язанні. Резиденти виконують такі зобов'язання за рахунок власних (не куплених, не залучених у формі кредиту, позики) коштів в іноземній валюті. Вимоги цього пункту не поширюються на імпортні операції резидентів з купівлі життєво необхідних товарів, визначених статтею 5 Закону України «Про заходи щодо стабілізації платіжного балансу України відповідно до статті XII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року».
Колегія суддів вважає посилання НБУ на пункт 6 Постанови № 581, як на підтвердження відмови у погодженні оплати в сумі 23000000,00 грн. за контрактом №310815SN від 31.08.2015 року не обґрунтованим та протиправним, оскільки, митне оформлення товарів, сплату яких не погоджено НБУ, відбулась після 1 січня 2014 року, що підтверджується вантажно-митною декларацією № 110090000/2015/007450.
Підпунктом 18 пункту 6 Постанови №581 передбачено, що з метою недопущення недобросовісної практики проведення валютних операцій уповноважені банки формують реєстр операцій за дорученнями клієнтів із купівлі іноземної валюти/перерахування за межі України іноземної валюти/перерахування коштів у гривнях на користь нерезидентів через кореспондентські рахунки банків-нерезидентів у гривнях, відкриті в уповноважених банках / перерахування коштів, що здійснюється на користь нерезидентів через філії уповноважених банків, відкриті на території інших держав (далі - реєстр), та подають його до Національного банку України в день отримання від клієнта заяви про купівлю іноземної валюти/платіжного доручення.
Пакет документів, що подається до Національного банку України для підтвердження можливості здійснення відповідних операцій, має додатково містити:
- за операціями з імпорту товарів - відповідний акт цінової експертизи (погодження) у випадках, передбачених постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 2003 року №597 «Про переказування коштів у національній та іноземній валюті на користь нерезидентів за деякими операціями», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 5 лютого 2004 року за №159/8758 (зі змінами);
- за операцією з купівлі та/або перерахування за кордон коштів в іноземній валюті, отриманих від продажу іноземним інвестором на фондовій біржі боргових цінних паперів (крім державних облігацій України), - довідку Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про відсутність підстав для включення емітента таких цінних паперів до переліку емітентів, що мають ознаки фіктивності, та ознак маніпулювання цінами під час здійснення відповідних операцій з такими цінними паперами;
- за операцією з купівлі та/або перерахування за кордон коштів в іноземній валюті, отриманих від продажу іноземним інвестором на фондовій біржі державних облігацій України, - документальне підтвердження, що свідчить про те, що купівля цих цінних паперів здійснювалася виключно за рахунок коштів, отриманих іноземним інвестором від продажу іноземної валюти за гривні, та/або коштів, отриманих іноземним інвестором за операціями з продажу державних облігацій України, виплати за ними доходу та їх погашення (копії відповідних договорів, довідок/виписок уповноважених банків, депозитарних установ тощо). Вимога цього абзацу не поширюється на випадки продажу іноземним інвестором державних облігацій України, що були придбані ним до 3 березня 2015 року включно.
Уповноваженим банкам забороняється проводити операцію клієнта в разі отримання від Національного банку України повідомлення про не підтвердження можливості її здійснення. Підтверджені операції можуть бути виконані не раніше четвертого операційного дня з дня подання уповноваженим банком інформації про ці операції в реєстрі.
З метою запобігання непродуктивному відпливу капіталу за кордон Національний банк України має право запитувати й отримувати від уповноваженого банку копії додаткових документів, необхідних для з'ясування обставин щодо конкретної операції, інформація про яку була подана у відповідному реєстрі. У цьому разі уповноважений банк не може здійснювати таку операцію до моменту отримання окремого підтвердження Національного банку України.
Не потребує включення до реєстру для подання до Національного банку України інформація про переказ коштів, що здійснюється виключно за рахунок іноземної валюти, купленої з дотриманням вимог цього підпункту.
Операція клієнта, інформація про яку була включена банком до реєстру, що був поданий до Національного банку України, та для здійснення якої планувалася купівля іноземної валюти, може бути виконана клієнтом за рахунок власних (некуплених) коштів в іноземній валюті (у межах погодженої суми купівлі) без повторного включення інформації про переказ цих коштів до реєстру (за умови, що за операцією клієнта не було отримано від Національного банку України повідомлення про не підтвердження можливості її здійснення).
Вимоги цього підпункту не поширюються на купівлю та/або перерахування іноземної валюти з метою здійснення авансових платежів (попередньої оплати) в іноземній валюті за імпорт товару. Порядок підтвердження можливості проведення таких операцій визначається постановою Правління Національного банку України від 23 лютого 2015 року №124 «Про особливості здійснення деяких валютних операцій»;
Таким чином, підпунктом 18 пункту 6 Постанови №581 передбачено формування обслуговуючим банком реєстрів операцій клієнтів та направлення такого реєстру в НБУ разом із копіями документів (у сканованому вигляді), які є підставою для здійснення цих операцій, - з метою недопущення недобросовісної практики проведення валютних операцій.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідачем не наведено підтвердження або обґрунтування доводів щодо наявності недобросовісної практики позивача відносно проведення валютних операцій, на недопущення якої були направлені оскаржувані дії та рішення.
Доводи відповідача щодо наявності у Національного банку такої свободи розсуду при застосуванні адміністративного методу банківського регулювання в формі заборони або обмеження вчинення банківськими установами певних дій, що повністю виключає необхідність визначення ним причин не підтвердження можливості здійснення операції клієнтів уповноважених банків, суд вважає необґрунтованими, оскільки будь-яка дія або рішення суб'єкта вданих повноважень мають бути обґрунтованими, тобто вчиненими/прийнятими з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В іншому випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень, що реалізує функції держави Україна, усувається від виконання притаманних йому функцій, та нівелює мету його створення - задля забезпечення та утвердження України суверенною і незалежною, демократичною, правовою державою, що проголошено статтею 1 Конституції України.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач порушив гарантований Конституцією правовий порядок.
Також, в судовому засіданні встановлено, що жодних запитів щодо надання додаткових документів, відповідачем не заявлялось, як і не заперечувалось проти позову відсутністю будь-яких документів, або їх якістю.
На думку суду, відповідач, не забезпечивши прийняття обґрунтованого та законного рішення, порушив статтю 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», а саме право на мирне володіння своїм майном, що також є невід'ємним правом на повагу своєї власності.
Так, відповідно до статті 1 Протоколу 1 кожна юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.
Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976).
Суд констатує, що неправомірна відмова в підтвердженні операцій фактично обмежила право позивача на розпорядження своєю власністю у сфері його зовнішньоекономічної діяльності, могла вплинути на господарські відносини, виникнення фінансових санкції, або привести до інших репутаційних ризиків.
Судом не була встановлена розумна соразмірність між використаними відповідачем засобами та тією метою, на яку була направлена міра, що обмежила позивача у реалізації права власності на своє майно.
Належить зазначити також порушення суб'єктом владних повноважень принципу захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як відзначено у справі Black Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприяття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються.
Як відзначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності (Сase 8/81 Ursula Becker v. Finanzamt Munster-Innenstadt [1982] ECR 053, § 24; Case 148/78 Criminal Proceedings against Tullio Ratti [1979] ECR 1629, § 22; Case 168/95 Criminal Proceedings against Luciano Arcaro [1996] ECR 1-4705, § 42 тощо).
Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів» від 10.05.2006 року №361/2006 адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
За своїм статусом у суспільстві учасники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених законом заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи, в тому числі збирати докази з власної ініціативи, виходити за межі вимог сторін тією мірою, наскільки це необхідно для повного захисту прав особи.
Таким чином, з системного аналізу наведених норм права, обставин справи та доказів, наданих суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправними дій по непідтвердженню можливості здійснення операцій та скасування рішення в частині непідтвердження можливості здійснення таких самих операцій, суд виходить із необхідності оцінки правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права.
Спірні правовідносини у національному законодавстві були врегульовані чинним на час виникнення спірних правовідносин абзацом сьомим підпункту 18 пункту 6 Постанови №581, яким уповноваженим банкам заборонялось проводити операцію клієнта в разі отримання від Національного банку України повідомлення про непідтвердження можливості її здійснення.
Як зазначено вище, оскаржуване електронне повідомлення підписано Керівником проектів та програм Департаменту фінансового моніторингу ОСОБА_9.
У розглянутому випадку оскаржувані дії є складовою частиною прийняття оскаржуваного рішення щодо непідтвердження заяв клієнта на купівлю та перерахування іноземної валюти за імпортними операціями, отже, належним способом захисту порушеного права позивача є оскарження саме рішення Національного банку України, що реалізовано в цьому спорі.
З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині оскарження дій відповідача у зв'язку із неналежним обранням способу захисту порушеного права.
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Таким чином, у звязку з частковим задоволенням позову та враховуючи зменшення розміру позовних вимог, частина судового збору в розмірі 1218,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача та судовий збір в розмірі 1218,00 грн. підлягає поверненню на користь позивача.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 1218,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України.
Судовий збір в розмірі 1218,00 грн. сплачений згідно платіжного доручення №187472 від 10.11.2015 року повернути позивачу.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 22 березня 2016 року

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3