Справа № 2а-7089/10/1570
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2016 р. м. Київ К/800/49677/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого суддіГоловчук С.В. (суддя-доповідач),
суддівЗаїки М.М.,
Черпака Ю.К.,

секретар судового засідання Малина Л.В.,

за участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Міністерства надзвичайних ситуацій України і ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (далі - МНС України), правонаступником якого є Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області (далі - ГУ МНС України в Одеській області), Ізмаїльського районного управління Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області (далі - Ізмаїльського ГУ МНС України в Одеській області, Самостійної пожежної державної частини - 28 (далі - СПДЧ-28) про визнання дій неправомірними, стягнення грошової допомоги та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій, стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги, коштів за виконану роботу та відшкодування моральної і матеріальної шкоди. В обґрунтування вимог зазначав, що з 12 листопада 2007 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності по захворюванню, пов'язаному з виконанням службових обов'язків, а з 26 листопада 2007 року - звільнено зі служби у запас Збройних сил через хворобу. Вказує, що має право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини 2 статті 23 Закону України від 17 грудня 1993 року № 3745-XII «Про пожежну безпеку» (далі - Закон № 3745-XII) та постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 908 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), травми або поранення, захворювання чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту» (далі - постанова КМУ № 908), розмір якої відповідач обчислив йому без урахування усіх видів грошового забезпечення, яке він отримував на день звільнення. Крім того, з ним не проведені розрахунки за виконання роботи газодимозахисника з квітня 1999 року по лютий 2007 року. Вважаючи дії відповідачів неправомірними та уточнивши позовні вимоги, просив суд скасувати пункт 26 протоколу засідання від 31 січня 2008 року №7 в частині встановлення розміру одноразової грошової допомоги в сумі 26400,00 грн, встановити її у розмірі 64247,04 грн, стягнути з ГУ МНС в Одеській області недоплачену грошову допомогу в сумі 38247,04 грн та зобов'язати відповідачів провести розрахунок та сплатити кошти за роботу газодимозахисником.

Справа неодноразово розглядалась судами в частині визнання неправомірними дій відповідачів щодо встановлення розміру допомоги, скасування пункту 26 протоколу засідання від 31 січня 2008 року №7 та стягнення 38247,04 грн недоплаченої суми.

Під час нового розгляду ОСОБА_4 збільшив позовні вимоги та просив відшкодувати 38247,04 грн матеріальної і 10000,00 грн моральної шкоди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії МНС України, ГУ МНС України в Одеській області, Ізмаїльського РУ ГУ МНС України в Одеській області щодо розрахунку та виплати у повному обсязі одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності. Скасовано пункт 26 протоколу від 31 січня 2008 року № 7 засідання комісії з призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії травми або каліцтва) чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, в частині визнання розміру одноразової грошової допомоги у сумі 26400,00 грн, визначивши розмір одноразової грошової допомоги у сумі 64247,04 грн. Стягнуто з ГУ МНС України в Одеській області на користь ОСОБА_4 доплату одноразової грошової допомоги у розмірі 37847,04 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди ГУ МНС України в Одеській області на користь позивача 5000,00 грн. В решті постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі МНС України порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що судами порушено норми матеріального права, зокрема, неправильно застосовано Закон № 3745-XII, Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та постанову КМУ № 908. Вказує, що позивач не був військовослужбовцем, а тому суди безпідставно послалися на рішення Верховного Суду України, ухвалені в аналогічних справах за позовами військовослужбовців. Крім того, позивач не надав доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань та душевного болю діями МНС України, а тому рішення апеляційного суду щодо відшкодування 5000,00 грн моральної шкоди є необґрунтованим.

ОСОБА_4 у касаційній скарзі просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій, шляхом задоволення в повному обсязі позовних вимог в частині відшкодування 38247,04 грн матеріальної та 10000,00 грн моральної шкоди. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та наданим розрахункам щодо розміру завданої йому матеріальної і моральної шкоди.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу у званні старшого лейтенанта внутрішньої служби на посаді начальника караулу 28-ї самостійної державної пожежної частини Болградського районного відділу Управління МНС в Одеській області.

З 12 листопада 2007 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності по захворюванню, пов'язаному з виконанням службових обов'язків зі ступенем втрати працездатності 25%, що підтверджується довідками Медико-соціальної експертної комісії від 12 листопада 2007 року серії ОА-1 №002878 та серії 2-18 ОВ №073870.

Наказом начальника УМНС України в Одеській області від 23 листопада 2007 року № 136 його звільнено зі служби у запас Збройних сил за пунктом «б» (через хворобу) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) поранення (контузії травми, або каліцтва) чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту від 31 січня 2008 року, прийняте рішення про виплату позивачу одноразової грошової допомоги, розмір якої обчислено відповідно до постанови КМУ №908 в сумі 26400 грн.

За наказом Управління МНС України в Одеській області від 18 лютого 2008 року № 39, 21 квітня 2008 року ОСОБА_4 виплачено вказану суму, що підтверджується платіжним дорученням від 21 квітня 2008 року № 482.

Загальні правові, економічні та соціальні основи забезпечення пожежної безпеки на території України визначались Законом № 3745-XII, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, згідно з частиною 1 статті 20 якого, порядок та умови проходження служби в державній пожежній охороні регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

За умовами частини 2 статті 23 Закону № 3745-XII, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного особі рядового чи начальницького складу державної пожежної охорони під час виконання службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності особою рядового та начальницького складу державної пожежної охорони у період проходження служби у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На час встановлення позивачу інвалідності у 2007 році, діяв Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), травми або поранення, захворювання чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затверджений постановою КМУ №908, відповідно до підпункту 3 пункту 2 якого, особам рядового і начальницького складу та особам, звільненим із служби, у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок виконання службових обов'язків грошова допомога виплачувалася у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

Водночас, розмір одноразової грошової допомоги визначався відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та щомісячної 100-відсоткової надбавки, передбачених Указами Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926 та від 29 січня 1999 року № 98 і постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 1999 року № 1223 за останньою посадою, яку займала особа рядового або начальницького складу на день втрати працездатності, а особа, звільнена із служби, - на день звільнення (пункт 3 постанови КМ №908).

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України № 2011-XII, сфера дії цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей.

Частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII визначені елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з положеннями частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні складових грошового забезпечення для обчислення суми одноразової грошової допомоги позивачеві застосуванню підлягають положення частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, а не постанова КМУ № 908, яка звужує обсяг встановлених законом прав.

Як встановлено судами, розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 за місяць складав 1338,48 грн (посадовий оклад - 105,00 грн, оклад за звання - 115,00 грн, надбавка за вислугу років у сумі 55,00 грн, 100% надбавка - 275,00 грн, надбавка за особливі умови служби - 110,00 грн, 198,00 грн надбавки за безперервну службу та 480,48 грн премії) (т.1 а.с.9-10). Проте, розмір одноразової грошової допомоги позивача відповідач обчислив відповідно до постанови КМУ № 908, без урахування усіх складових грошового забезпечення, яке він отримував за останнім місцем роботи, що не відповідає нормам частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ і суперечить правовій позиції Верховного Суду України викладеній в у постановах від 12 листопада 2013 року (справа № 21-383а13), 28 січня 2014 року (справи №№ 21-475а13, 21-477а13), 11 лютого 2014 року (справа 21-495а13) та від 04 березня 2014 року (21-31а14).

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 як особа що отримала інвалідність ІІІ групи внаслідок виконання службових обов'язків, має право на виплату грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення у сумі 64247,04 грн (1338,48 грн), а тому правильно стягнули з ГУ МНС України в Одеській області 37847,04 грн недоплаченої допомоги.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Питання, пов'язані з відшкодуванням позадоговірної шкоди, врегульовані главою 81 Цивільного кодексу України, зокрема, статтею 1173 ЦК України, якою встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При цьому, умовою для притягнення до відповідальності за завдану шкоду є наявність протиправних дій або бездіяльності, наявність шкоди та безпосередній причинний зв'язок між дією або бездіяльністю і шкодою.

Враховуючи те, що заявлений позивачем розмір матеріальної шкоди не підтверджений документально, а доводи щодо завданої йому шкоди внаслідок збільшення розміру прожиткового мінімуму не свідчать про наявність причинного зв'язку між діями органу МНС України і цією шкодою та мають суб'єктивний характер, суди правильно відмовили у задоволенні вимог щодо стягнення матеріальної шкоди.

Разом з тим, частково задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що позивачу спричинені моральні страждання які, зокрема, виявилися у неможливості своєчасного лікування, повноцінного харчування, належної реабілітації для подальшого працевлаштування через відсутність достатніх грошових коштів, які, в свою чергу, не були отримані ним через неправомірні рішення відповідачів.

Проте такі висновки є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, в інших випадках, встановлених законом (пункт 3 частина 2 статті 1167 ЦК України).

При цьому, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача та причинний зв'язок між протиправною дію і негативними наслідками.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, перевіряючи обставини справи та оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що не доведено факт заподіяння позивачу моральних страждань (втрат немайнового характеру), внаслідок протиправності дій суб'єкта владних повноважень. Зокрема, доводи ОСОБА_4 щодо втрати частини доходів, які на його думку, він міг би витратити на відновлення здоров'я, не підтверджені доказами, які свідчать про необхідність саме таких витрат на лікування і реабілітацію, несвоєчасність отримання яких спричинило би негативні наслідки (погіршення стану здоров'я, тощо).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Крім того, у касаційній скарзі позивач послався на те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди, розмір якої він обчислив, виходячи із розміру прожиткового мінімуму та купівельної спроможності у 2008 році у порівнянні з 2014 роком. Проте, ці доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, оскільки саме по собі знецінення національної валюти з 2008 по 2014 рік, за відсутності доказів про дійсні майнові витрати ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про заподіяння матеріальної шкоди позивачу.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції має скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Міністерства надзвичайних ситуацій України і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді М.М. Заїка
Ю.К. Черпак