Справа № 824/390/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/390/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дембіцького П.Д., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Чернівецькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

У вказаному позові позивач просить суд :

- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо не нарахування та не виплати їй заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р., включно відповідно до ст. 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції ЗУ «Про прокуратуру» від 26.10.2014 року, за період з 29.03.2015 р. по 08.09.2015 року включно, відповідно до ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") та за період з 09.09.2015 року по 31.12.2015 року виходячи з посадового окладу - 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду з 50 відсотковим зменшенням;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, перерахунок та виплату заробітної плати у повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення праці, надбавка за вислугу років, тощо), а також відпускних, допомоги на оздоровлення за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р., включно, відповідно до ст. 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції ЗУ «Про прокуратуру» від 26.10.2014 р., за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно, відповідно до ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), з 09.09.2015 року по 31.12.2015 року виходячи з посадового окладу - 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50 відсоткового зменшення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував йому заробітну плату за вказаний період у розмірі, що не відповідає розміру заробітної плати, встановленому Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просило у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що з 01.01.2015 р., відповідно до абзацу 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" частина 1 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (чинної редакції відповідно до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") мала б застосовуватись у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. З огляду на те, що у період з 01.04.2015 р. до 01.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України не змінювались посадові оклади працівників апаратів місцевих судів, вважає, що Територіальне управління діяло на підставі, в межах і в спосіб, передбачених Конституцією та Законами України.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні адміністративного позову просив відмовити, подав суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Головне управління Державної казначейської служби України у Чернівецької області - тертя особа надало суду письмові пояснення, в яких просило відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказувало, що у третьої особи відсутні правові підстави для виконання рішень зобов'язального характеру. У разі якщо адміністративний позов буде задоволено та третю особу зобов'яжуть здійснити перерахунок заробітної плати, то виконання рішення буде здійснюватись не центральним органом виконавчої влади, а органом виконавчої служби відповідно до ст.7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень " від 05.06.2012 року № 4901-VI.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецької області - третя особа в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, водночас подав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи приписи статті 122 КАС України, суд вважає, що подання особами, які беруть участь у справі клопотання про розгляду справи без їхньої участі не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами у порядку письмового провадження.

Згідно частини 4, 6 статті 128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів.

Перевіривши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши докази, надані сторонами, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, з 03.07.2007 року працює в Вижницькому районному суді Чернівецької області на посаді старшого секретаря суду.

Відповідно до наказу Вижницького районного суду Чернівецької області № 14-К від 02.09.2011 р. позивачу присвоєно одинадцятий ранг державного службовця.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем до позовної заяви надано довідку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області № 10 від 10.03.2015 року, згідно якої видно, що сукупний дохід ОСОБА_1 за 12 повних відпрацьованих місяців 2014 року становить 46747,40 грн. Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області № 17 від 08.02.2016 року, сукупний дохід ОСОБА_1 за 12 повних відпрацьованих місяців 2015 року становить 45113,81 грн. (а.с.12).

Крім того, встановлено, що протягом вказаного періоду відповідач керувався положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", якою затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47), а з вересня 2015 р. - постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", якою внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

Судом з метою з'ясування обставин справи, було зобов'язано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог.

Частиною 1 ст. 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Так, судом у порядку п. 4-5 ст. 11, ст. ст.69, 71 КАС України в ухвалі про відкриття провадження у справі від 13.06.2016 року витребувано у позивача (п.6.2.) та у відповідача (п.7.2). довідку- розрахунок щодо нарахування та виплати заробітної плати за спірний період, зазначений у позовній заяві помісячно, тобто з 26.10.2014 року по 31.12.2015 року.

Однак, ні позивачем ні представником відповідача довідка - розрахунок щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 31.12.2015 року, суду не була надана.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Натомість ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 07.07.2010 р.) передбачено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Водночас відповідно до ст. 149 вказаного Закону (у редакції від 07.07.2010 р.) правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України "Про державну службу".

У свою чергу, за змістом ч. 7 ст. 33 Закону України "Про державну службу" умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47), згідно з якою (в редакції постанови, чинній до вересня 2015 року) посадовий оклад керівника апарату районного суду становив 941 грн., заступника керівника апарату - 875-913 грн., помічника голови суду - 624 грн., помічника судді - 607 грн., головного спеціаліста, консультанта - 578 грн., старшого секретаря суду, старшого судового розпорядника - 531 грн., секретаря судового засідання, судового розпорядника - 490 грн., секретаря суду, перекладача - 467 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. №482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету" встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати (у 2014 році і з 01.01.2015 р.- 1218 грн.).

Підпунктом 59 пункту 5 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 26.10.2014 р., частину 1 статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено абзацом 2 такого змісту: "При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців".

Абзацом 2 п.п. 1 і абз. 3 п.п. 2 п. 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

З 28.03.2015 р. Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 р. № 192-VIII затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів", стаття 147 якого встановила, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п. 13 Перехідних положень Закону № 192-VIII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч. 7, 8 ст. 33 Закону України від 16.12.1993 р. № 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Водночас згідно ст. 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

За правилами ст. 142 Закону "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28.03.2015 р.) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 143 Закону "Про судоустрій і статус суддів"). Аналогічні правила закріплені і у ст. 145, 146 Закону "Про судоустрій і статус суддів" у редакції з 28.03.2015 р.

З 01.01.2015 р. п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 р. установлено, що норми і положення Закону "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015 р. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим пп. 1 п. 13 розділу XIII Закону "Про прокуратуру" та пп. 2 п. 13 Перехідних положень Закону "Про забезпечення права на справедливий суд" обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Ураховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, щодо умов оплати праці", зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28.05.2015 р. не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Указану правову позицію у даній категорії справ викладено в постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 р. у справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 р. у справі № 820/4653/15 та від 13.07.2016 р. у справі № 818/3372/15.

Відповідно до ч. 2 ст. 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч. 1, 2, 3 ст. 95, ч. 2 ст. 96, п. 2, 3, 6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції ‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 р.

Наведене в сукупності свідчить, що застосування відповідачем норм і положень ст. 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції від 26.10.2014 р.) та ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість своїх дій, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати.

При цьому, з огляду на наведені вище норми права та встановлені обставини, суд не вбачає підстав для визнання неправомірними оскаржуваних дій відповідача та зобов'язання здійснити перерахунок й виплату заробітної плати позивачу. Відтак, правові підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 122, 128, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя П.Д. Дембіцький