Справа № 826/1042/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1042/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 жовтня 2016 року № 826/1042/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Беко Україна»

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач не погоджується з оскаржуваними рішеннями та зазначає, що віднесення до складу витрат сум коштів, сплачених позивачем покупцеві товарів як часткова компенсація його витрат на оплату комісійних винагород за надання банківських гарантій, не суперечить законодавству, а висновок ДПІ про відсутність впливу таких витрат на суму отриманого доходу від реалізації товарів ТОВ «Беко Україна», як вважає позивач, є безпідставним, у зв’язку з чим позивач не вбачає підстав для визнання вказаних витрат такими, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

Також позивач зазначає, що допущення певних недоліків в заповненні податкових накладних, зокрема, в частині зазначення реквізитів цивільно-правового договору, не свідчить про їх неналежність та недопустимість як доказу, не впливає на право покупця щодо формування ним податкового кредиту за такими накладними, а відтак висновки ДПІ про неправомірне формування ТОВ «Беко Україна» податкового кредиту з ПДВ за такими накладними, як вважає позивач, є безпідставними.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи заперечень ДПІ, остання вважає спірні рішення законними та обґрунтованими, у задоволенні позову просить відмовити.

Виходячи з положень ч.6 ст.128 КАС України, у судовому засіданні 13.06.2016р. судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено виїзну документальну планову перевірку ТОВ «Беко Україна» (код ЄДРПОУ 38217716) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 21.05.2012 по 31.12.2014, про що складено Акт перевірки №238/26-55/22-09-38217716 від 29.07.2015р. (далі-Акт перевірки).

Також, між ТОВ «Беко Україна» та ТОВ «Комфі Трейд» було укладено договір від 26.03.2013р. №26/03/2013 про надання маркетингових, рекламних та рекламно-інформаційних послуг, відповідно до якого ТОВ «Комфі трейд» надає Замовнику (ТОВ «Беко Україна») комплекс маркетингових, рекламних та рекламно-інформаційних послуг, спрямованих на привертання уваги споживачів до товарів ТМ «BEKO)».

Встановлено, що на підставі актів виконаних робіт від 30.09.2013р. № ДН-726 на суму 380 463,89 грн. (в т.ч. ПДВ - 63 410.65 грн.) та від 30.09.2013р. № ДН -756 на суму 448 408,70 грн. (в т.ч. ПДВ - 74 684,78 грн.) ТОВ «Беко Україна» було сплачено за послуги по стимулюванню збуту товару в місяцях продажу в період з 04.04.2013 по 30.09.2013. В актах виконаних робіт зазначено наступне: представники Замовника (ТОВ «Беко Україна»), з одного боку, та представники Виконавця (ТОВ «Комфі Трейд»), з іншого боку, склали цей акт про те, що Виконавцем проведені згідно з договором від 26.03.2013р. №26/03/2013, такі роботи: послуги по стимулюванню збуту товару в місцях продажу в період з 01 липня 2013 року по 30 вересня 2013 року.

Таким чином, як зазначає ДПІ в Акті перевірки (стор. 6 Акту), умовами договору від 26.03.2013р. №26/03/2013 не передбачено здійснення ніяких мотиваційних виплат, що призвело до порушення п.44.1 ст.44, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України та свідчить про віднесення ТОВ «Беко Україна» до складу витрат на збут у 2013 році витрат у сумі 690 477 грн., які не підтверджені оригіналами відповідних первинних документів.

При цьому в Акті зазначається, що до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві заява від ТОВ «Беко Україна» щодо порушення порядку виписування податкових накладних за вищезазначені місяці року не надходила.

Враховуючи наведене, ДПІ в ході перевірки прийшла до висновку, що ТОВ «Беко Україна» в порушення п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України безпідставно сформовано у вересні 2013 року податковий кредит по ПДВ у розмірі 138 095 грн.

Окрім того, в ході перевірки встановлено (стор. 7 Акту), що ТОВ «Беко Україна» (Постачальник) укладено договір поставки від 21.11.2012р. №21/11-2012 з ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» (Покупець). У відповідності до умов додаткових угод від 15.09.2013р. №8 та від 23.12.2014р. №12 сторони домовились, що Постачальник компенсує Покупцю частину комісійної винагороди в розмірі 195 616,44 грн. за фактичний строк користування банківською гарантією №ГВ-2006316/6, виданої 18.03.2013р. ПАТ «Дельта-Банк», та частину комісійної винагороди в розмірі 58 849,32 грн. за фактичний строк користування банківською гарантією №IG 27/2013092, виданої 19.11.2013р. ПАТ «Альфа Баню».

Встановлено, що на підставі вказаних додаткових угод ТОВ «Беко Україна» сплачено на користь ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» банківську комісію в сумі 254 465 грн., яку віднесено підприємством до складу витрат на збут, що, як зазначено у Акті перевірки, призвело до порушення пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України.

Надалі в Акті перевірки вказується, що у перевіряємому періоді ТОВ «Беко Україна» займалось реалізацією побутової техніки підприємствам роздрібної торгівлі, в тому числі ТОВ «Сав-Дістрибьюшн». Таким чином, як зазначає ДПІ, ТОВ «Беко Україна» формувало дохід за рахунок реалізації побутової техніки. Банківські ж гарантії отримувались ТОВ «Сав-Дістрибьюшн», тому стосувались господарської діяльності ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» і не впливали на отримання доходу від реалізації товарів ТОВ «Беко Україна»

З огляду на наведене, ДПІ в ході перевірки прийшла до висновку, що ТОВ «Беко Україна» в порушення п.44.1 ст.44, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України безпідставно завищило витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, а саме витрати на збут за 2013 рік на загальну суму 886 093,6 грн. та за 2014 рік на загальну суму 58 849,32 грн.

На підставі зазначених висновків Акту перевірки ДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.08.2015р.:

Позивач скористався досудовим порядком вирішення спору та звернувся зі скаргою до ГУ ДФС у м. Києві про оскарження вищенаведених податкових повідомлень-рішень.

Зокрема, підставою для часткового скасування вказаного рішення стали висновки ГУ ДФС у м. Києві про безпідставне неврахування ДПІ в ході проведення перевірки та розгляду заперечень на Акт перевірки інформації по бухгалтерській довідці від 25.10.2013р. про помилку в реквізитах договору, яку допустили при складанні актів виконаних робіт від 30.09.2013р. № ДН-726 та № ДН -756. У зв’язку з цим та враховуючи недостатню доказову базу щодо завищення ТОВ «Беко Україна» витрат за рахунок включення мотиваційних виплат за стимулювання збуту товару в загальному розмірі 690 477 грн. за 2013 рік, ГУ ДФС у м. Києві прийшла до висновку про передчасність висновків акту перевірки про завищення ТОВ «Беко Україна» витрат на збут у 2013 році у розмірі 690 477 грн.

Відповідно до пп. 60.1.3. п.60.1 ст.60 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкове повідомлення-рішення вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі. Згідно з пунктом 60.4 ст.60 ПК України у випадках, визначених, зокрема, підпунктом 60.1.3 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов'язання.

Вирішуючи з урахуванням вищенаведеного спір по суті, зокрема в частині встановленого порушення щодо завищення позивачем витрати, які враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, суд зазначає наступне.

Так, згідно пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 17 ПК України (в редакції, чинній на момент спірних відносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

З метою оподаткування під господарською діяльністю розуміється діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 17 ПК України).

Склад витрат та порядок їх визнання встановлений статтею 138 ПК України. Зокрема, п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Спеціальною нормою, а саме пп.138.10.3 п. 138.10 ст.138 ПК України, визначено виключний перелік витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, за змістом п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, та витрати, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, визначальною ознакою валових витрат в податковому обліку, у т.ч. на збут, є їх безпосередній зв'язок з господарською діяльністю платника податку.

В ході перевірки та під час розгляду справи встановлено, що позивачем віднесено у 2013-2014 роках до складу витрат на збут суму коштів у розмірі 254 465 грн., сплачених ним ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» (покупцеві товарів) як часткова компенсація його витрат на оплату комісійних винагород за надання банківських гарантій.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що додатковими угодами №6 від 14.03.2013р. та №9 від 14.11.2013р., укладеними між Позивачем (Постачальник) і ТОВ «Сав-Дістриб’юшн» (Покупець), Сторони внесли зміни до розділу 7 договору поставки №21/11-2012 від 21.11.2012р. («Ціна товару та порядок здійснення розрахунків»), зокрема, з метою забезпечення виконання Покупцем платіжних зобов'язань Покупець зобов’язується надати Постачальнику оригінали банківських гарантій на користь Постачальника, виданих банками-гарантами, на суму 20000000 грн. та 12000000 грн. відповідно. Комісійні винагороди банку-гаранту сплачує Покупець, а у випадку не використання банківської гарантії Постачальник компенсує Покупцю частину комісійної винагороди в розмірі, що визначаються окремими додатковими угодами.

У відповідності до умов додаткових угод від 15.09.2013р. №8 та від 23.12.2014р. №12 сторони домовились, що позивач компенсує Покупцю частину комісійної винагороди в розмірі 195 616,44 грн. за фактичний строк користування банківською гарантією №ГВ-2006316/6, виданої 18.03.2013р. ПАТ «Дельта-Банк», та частину комісійної винагороди в розмірі 58 849,32 грн. за фактичний строк користування банківською гарантією №IG 27/2013092, виданої 19.11.2013р. ПАТ «Альфа Банк».

В якості доказів здійснення позивачем вказаних компенсацій комісійних винагород до матеріалів справи залучено акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаних між позивачем та ТОВ «Сав-Дістрибьюшн».

В контексті наведеного суд зазначає, що господарська операція з надання гарантій є банківською операцією згідно із Законом України «Про банки і банківську діяльності», відповідно, прямо пов'язана із здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг.

Поняття «гарантія» визначене в Положенні про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземній валютах, затверджене постановою НБУ від 15.12.2004р. №639, згідно якого - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, відповідно до якого банк - гарант приймає на себе грошове зобов'язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов'язань у повному обсязі або їх частину в разі висування бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії. Зобов'язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від основного зобов'язання принципала (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на таке зобов'язання безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Пунктом 18 Розділу I вказаного Положення передбачено, що банки, які беруть участь у здійсненні операцій за гарантіями, утримують комісійну винагороду та відшкодування витрат з принципала або з бенефіціара відповідно до умов гарантії та на підставі договору про надання гарантії або іншого відповідного договору, в якому передбачені умови утримання комісійної винагороди та відшкодування витрат.

В даному випадку на підставі договорів гарантії, укладених між банками-гарантами та ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» як принципалом, останнє було зобов’язано сплачувати банкам-гарантам комісійну винагороду та відшкодовувати витрати за надані гарантії, тобто комісійні винагороди стосувалися відносин по наданню ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» банківських послуг, а тому витрати останнього за такі послуги є витратами господарської діяльності саме ТОВ «Сав-Дістрибьюшн». Позивач же не мав зобов’язань перед банками-гарантами щодо сплати комісійних винагород чи інших витрат, пов’язаних з наданням таких гарантій.

Операції ж з реалізації позивачем товарів ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» за договором поставки від 21.11.2012р. №21/11-2012, враховуючи додаткові угоди, є самостійними господарськими операціями між постачальником та покупцем, які не стосуються плати комісії за гарантіями, не залежать від таких гарантій. Доказів ж того, що укладення ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» договорів гарантії призвело до збільшення прибутку позивача чи отримання інших економічних вигод, понад ті, що були обумовлені положеннями договору поставки від 21.11.2012р. №21/11-2012, матеріали даної справи не містять та судом таких не встановлено.

За таких обставин суд погоджується із висновком податкового органу про відсутність підстав вважати суми, сплачені позивачем на користь ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» як часткова компенсація його витрат на оплату комісійних винагород за надання банківських гарантій, витратами в розумінні пп.138.10.3 п. 138.10 ст.138 ПК України, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, оскільки такі витрати не пов'язані з провадженням господарської діяльності позивача щодо реалізації продукції (побутової техніки) та не були спрямовані на отримання доходу останнього. До того ж, суд враховує, що наявні в матеріалах справи копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписані між позивачем та ТОВ «Сав-Дістрибьюшн», не є розрахунковими та платіжними документами, які необхідні для підтвердження витрат та включення їх до складу таких при визначенні оподатковуваного прибутку в розумінні п. 139.1 ст. 139 ПК України.

Водночас суд вважає помилковим ототожнення ДПІ у Акті перевірки компенсацій на оплату комісійних винагород із сумами штрафів в розумінні пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України, однак, враховуючи суть обґрунтування та доводів ДПІ, які викладені в Акті перевірки та покладені в основу оскаржуваних рішень, наведене не спростовує обставин неправомірного формування позивачем витрат, про що зазначено вище, та не може бути підставою для звільнення позивача від відповідальності за це.

Стосовно ж встановленого порушення щодо завищення позивачем суми податкового кредиту по ПДВ суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 4 ПК України (тут і надалі в редакції на момент виникнення спірних відносин) «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту, підстави його виникнення та порядок визначення сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України, встановлені ст. 198 ПК України.

У відповідності до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст.201 ПК України).

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1. статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п.201.2. ст.201 ПК України).

У взаємозв’язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 4 Наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної" №1379 від 01.11.2011р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) у графі "Вид цивільно-правового договору" податкової накладної зазначається вид цивільно-правового договору згідно з видом договірних зобов'язань, визначених Цивільним кодексом України.

Таким чином, аналізуючи викладені вище положення податкового законодавства, суд зазначає, що нормами ПК України встановлено обов’язковість зазначення в податковій накладній виду цивільно-правового договору згідно якого здійснювалися операції з придбання або виготовлення товарів та послуг, за результатами яких видана податкова накладна. При цьому положення ПК України та Порядок заповнення податкової накладної не відносять до обов’язкових реквізитів податкової накладної зазначення реквізитів цивільно-правового договору (дати укладення, його номеру тощо).

При цьому суд враховує, що факт отримання позивачем вказаних послуг від ТОВ «Комфі Трейд», ціна послуг, достовірність задекларованих позивачем та контрагентом сум ПДВ та їх відповідність даним, зазначеним у виписаних позивачу податкових накладних, а також наявність у податкових накладних інших обов’язкових реквізитів, визначених п. 201.1. статті 201 ПК України, відповідачем не заперечується та визнається.

За таких обставин та в кореспонденції із вказаними положеннями податкового законодавства, суд не вбачає порушень з боку позивача щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, оскільки зазначена в них інформація та суми сплачених грошових зобов’язань, у т.ч. з ПДВ, повністю відповідають задекларованим сумам податкового кредиту та податкових зобов’язань з ПДВ, а допущення помилки у реквізитах договору не є визначеною ПК України підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит. В даному випадку така помилка не спростовує факт надання послуг та їх оплату, не змінює розміру сум грошових коштів та реквізити сторін господарської операції, найменування послуг, інших реквізитів податкової накладної тощо, а тому не змінює суті і призначення документу, який є підставою для виникнення у позивача права на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Разом з тим, частиною 2 ст.71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову як зазначено вище.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Беко Україна» - задовольнити частково.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Беко Україна» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві сплачений ним судовий збір у розмірі 2 589,29 грн. (дві тисячі п’ятсот вісімдесят дев’ять гривень двадцять дев’ять копійок).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко