Справа № 464/7474/16-а
Суддя: Радченко Е. А.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/7474/16-а
пр.№ 2-а/464/346/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Лобко А.С.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представників відповідача Черевик Є.В., Лещук Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

07.10.2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова. В позові ОСОБА_4 просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова врахувати період роботи ОСОБА_4 на посаді секретаря-друкарки прокуратури Львівської області з 15.02.1993 року по 07.12.1995 року та спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області з 08.12.1995 року по 13.10.1997 року до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років та призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року на підставі довідки прокуратури Львівської області № 18/1169 від 18.07.2016 року.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і заперечували проти його задоволення. При цьому представники відповідача посилалися на те, що перебування позивачки на посадах без вищої юридичної освіти на підставі Закону України «Про державну службу» не дає їй право на пенсію за вислугу років.

Заслухавши представника позивачки, представників відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

З 03.02.1993 року позивачка призначена кур'єром прокуратури Львівської області; 15.02.1993 року позивачку переведено на посаду секретаря-друкарки; з 08.12.1995 року по 13.10.1995 року позивачка займала посаду спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області; 14.10.1997 року позивачку призначено стажистом на вакантну посаду помічника прокурора Франківського району м. Львова; 29.05.1998 року - на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства; 17.06.1998 року позивачка призначена на посаду прокурора Франківського району; 20.08.1999 року - старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів при проведенні слідства; 07.12.1999 року - на посаду старшого помічника прокурора Шевченківського району; 30.12.2011 року - позивачка призначена на посаду старшого помічника прокурора Шевченківського району м. Львова з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах та інших примусових заходів; 11.06.2012 року - на посаду старшого прокурора прокуратури Шевченківського району м. Львова з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах та інших примусових заходів, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 31.07.2015 року - на посаду прокурора прокуратури Шевченківського району м. Львова; 23.12.2015 року звільнена з посаду, яку обіймала, та з органів прокуратури у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури Львівської області. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивачки.

Позивачка звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону україни «Про прокуратуру».

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова за № 16745/03 від 06.10.2016 року позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.

Позивачка вважає таке рішення протиправним.

Вирішуючи позову, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 6, 8, 13 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у ст. 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, на посадах начальницького складу органів внутрішщніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Відмовляючи позивачці в призначенні пенсії за вислугу років, відповідач посилається на те, що період роботи позивачки на посаді держслужбовця необхідно рахувати з часу отримання диплому про вищу освіту, тобто з 26.06.1997 року, що є недостатнім для призначення цього виду пенсії. При цьому відповідач також посилається на те, що 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ, пунктом 5 Прикінцевих положень якого передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України» та ін.

На час прийняття та набрання чинності вищевказаним Законом, а також на час вступу в дію пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VІІІ , тобто станом на 01.06.2015 року, діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, яким серед іншого регулювалося питання пенсійного та соціального забезпечення прокурорів (стаття 50-1).

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В абзаці 3 пункту 3.1 Конституційний Суд України вказав, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

З огляду на викладене, безпідставне поширення норм пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VІІІ на Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, який набрав чинності після набрання чинності вищевказаним Законом № 213-VІІІ та після настання умов для реалізації пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VІІІ, є порушенням ст. 58 Конституції України та принципу правової визначеності.

Суд також звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України видокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-пр/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

Згідно ст.ст. 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року), є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

З огляду на вищевикладене, при призначенні пенсії позивачці за вислугу років відповідач мав застосувати ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

Стосовно посилання відповідача на те, що період роботи позивачки на посадах секретаря-друкарки прокуратури Львівської області з 15.01.1993 року по 07.12.1995 року та спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області з 08.12.1995 року по 25.06.1997 року (день отримання вищої освіти) не може бути врахований до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, суд зазначає наступне.

Із зміст ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року дійсно вбачається, що до переліку прокурорів органів прокуратури не віднесено посаду державного службовця без вищої освіти.

Разом з тим, на час роботи позивачки на вказаних посадах на неї розповсюджувався Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, згідно з ч. 1 ст. 1 якого державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання і фінкцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Частиною 1 ст. 2 цього Закону встановлено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1994 року № 283, до державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, держфінінспекції, її територіальних органів.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що до стажу державної служби включається час роботи на посадах службовців в органах, зазначених в п. 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державної служби.

Наказом Головного Управління Державної служби україни від 01.09.1999 року № 65 затверджено Довідник типових професійно-кваоіфікаційних характеристик посад державних службовців, відповідно до п. 2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфіканійний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації, а на посадах спеціалістів VІІ категорії державних службовців припустиме використання фіхівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Отже, вимога до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої освіти настала лише з 01.09.1999 року.

Суд звертає увагу, що позивачка обіймала посади секретаря-друкарки прокуратури Львівської області та спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області в період чинності відповідної редакції Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року. Із змісту якого, вбачається, що позивачка мала статус та повноваження держслужбовця відповідного рівня, незважаючи на відсутність у неї вищої освіти.

Відповідач не оспорює факту перебування позивачки на посадах державного службовця в період з 15.01.1993 року по 25.06.1997 року (день отримання вищої освіти).

Зі ст. 62 Закону україни «Про пенсійне забезпечення» слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Тому відсутність у позивачки в період з 15.01.1993 року по 25.06.1997 року диплому про вищу освіту не може бути підставою для відмови в зарахуванні цього періоду перебування на посаді держслужбовця до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

Таким чином, період роботи позивачки на посадах секретаря-друкарки прокуратури Львівської області з 15.01.1993 року по 07.12.1995 року та спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області з 08.12.1995 року по 25.06.1997 року (день отримання вищої освіти) має бути врахований до стажу роботи позивача на посадах прокурорів.

Отже, оцінюючі докази у сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачка станом на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, мала необхідний для призначення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року загальний стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Із змісту ч. 1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вбачається, що пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім певних випадків, які не мають відношення до спірних правовідносин по цій справі.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 11, 14, 71, 99, 100, 104, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова щодо відмови ОСОБА_4 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова врахувати період роботи ОСОБА_4 на посаді секретаря-друкарки прокуратури Львівської області з 15 лютого 1993 року по 07 грудня 1995 року та спеціаліста з питань захисту державних таємниць прокуратури Львівської області з 08 грудня 1995 року по 13 жовтня 1997 року до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років та призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2014 року на підставі довідки прокуратури Львівської області № 18/1169 від 18 липня 2016 року.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійка.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 листопада 2016 року.

Повний текст постанови виготовлений 18 листопада 2016 року.

Постанова може бути повністю або частково оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: