Справа № 826/2270/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2270/16 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

08 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 01 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Київській області про поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 01 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Київській області про поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів її необґрунтованості та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що наказ про звільнення позивача з займаної посади є протиправним та незаконним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підстави заяви ОСОБА_2 від 30 липня 2014 року, подання в.о.начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київський області від 31 липня 2014 року та розрахунку стажу державної служби, наказом Головного управління юстиції у Київській області від 31 липня 2014 року №805/3 переведено ОСОБА_2, начальника відділу кадрової роботи та державної служби управління кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Київській області, 01 серпня 2014 року на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника (ОСОБА_3.), зі збереженням 11 рангу державного службовця, звільнивши з займаної посади, відповідно до ст.32 КЗпП України.

На підставі заяви ОСОБА_3 від 22 травня 2015 року та розрахунку стажу державної служби, згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26 травня 2015 року №754/3 вважати ОСОБА_3 такою, що 02 червня 2015 року вийшла з відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку, та приступила до роботи на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, із збереженням 12 рангу державного службовця, відповідно до ст.179 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про державну службу».

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київський області від 26 травня 2015 року №755/3 звільнено позивача, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, з займаної посади 29 травня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України; виплачено ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки»: за період роботи з 23 вересня 2013 року по 22 вересня 2014 року тривалістю 06 календарних днів; за період роботи з 23 вересня 2014 року по 29 травня 2015 року тривалість 06 календарних днів.

Підставою для видачі вказаного наказу зазначено заяву ОСОБА_2 на призначення на посаду головного державного виконавця та наказ №754/3 від 26 травня 2015 року «Про вихід на роботу ОСОБА_3.».

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київський області від 26 травня 2015 року №757/3 внесено зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Київський області від 26 травня 2015 року №755/3 «Про звільнення ОСОБА_2.», доповнивши пунктом 3: «Управлінню фінансово-господарської діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління юстиції у Київській області компенсувати роботу ОСОБА_2 у вихідні дні: 21 квітня 2014 року згідно наказу Головного управління юстиції у Київській області від 18 квітня 2014 року №262/12 «Про чергування 20-21 квітня 2014 року»; 28 червня 2014 року згідно наказу Головного управління юстиції у Київській області від 27 червня 2014 року №444/12 «Про чергування 28, 29 та 30 червня 2014 року», відповідно до ст.107 КЗпП України.».

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що звільнення позивача згідно наказу від 26 травня 2015 року №755/3 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено відповідачем у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3 у відповідності до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Законом України «Про державну службу» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, і визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

В силу ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» визначено спеціальні підстави припинення державної служби, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 роз'яснено, що при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

З наказу Головного управління юстиції у Київській області від 31 липня 2014 року №805/3 вбачається, що ОСОБА_2 переведено 01 серпня 2014 року на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника (ОСОБА_3.).

Вищезазначений наказ прийнятий на підставі заяви ОСОБА_2 від 30 липня 2014 року, в якій він просив перевести його на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3, що свідчить про те, що позивач був обізнаний з умовами укладення договору на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3.), та погодився з такими умовами.

Відповідно до ст.179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

В силу ст.18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

У відповідності до п.3 ст.25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Законом України «Про відпустки» встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Так, згідно ч.3 ст.2 вищезазначеного Закону право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент переведення ОСОБА_2 на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області основний працівник на цій посаді ОСОБА_3 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку.

ОСОБА_3 звернулась до Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою від 22 травня 2015 року, в якій просила вважати її такою, що приступила до виконання своїх обов'язків з 02 червня 2015 року.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26 травня 2015 року №754/3 ОСОБА_3 вирішено вважати такою, що з 02 червня 2015 року вийшла з відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку, та приступила до роботи на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, із збереженням 12 рангу державного службовця, відповідно до ст.179 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про державну службу».

На підтвердження виходу з відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку, та виконання ОСОБА_3 обов'язків за посадою відповідачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії наступних документів: заяву ОСОБА_3 від 15 червня 2015 року про переведення її на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області; наказ Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15 червня 2015 року №851/3 про переведення ОСОБА_3 на посаду на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, із збереженням 12 рангу державного службовця, відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України, ст.26 Закону України «Про державну службу»; заяву ОСОБА_3 від 11 січня 2016 року про звільнення її за власним бажанням з 12 січня 2016 року у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку; наказ Головного територіального управління юстиції у Київській області від 11 січня 2016 року №15/3 про звільнення ОСОБА_3, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, із займаної посади 12 січня 2016 року, за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України; довідку про доходи ОСОБА_3 від 07 липня 2016 року №241, що її загальна сума доходу за період з червня 2015 року по лютий 2016 року за винятком аліментів становить 54056,03 грн.; табелі обліку використання робочого часу Головного територіального управління юстиції у Київській області за період липень 2015 року - січень 2016 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем у відповідності до ч.2 ст.71 КАС України доведено, що звільнення ОСОБА_2 згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26 травня 2015 року №755/3 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3, на посаду якого, тимчасово, на період відпустки останньої без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною, переведено позивача.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що звільнення є протиправним і незаконним, оскільки підставою звільнення є його звернення до прокуратури Подільського району м.Києва з заявою про вчинення злочину службовими та посадовими особами, в якій він просив порушити кримінальні справи відносно: начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ст.364 КК України, в.о.начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ст.367 КК України, заступника начальника Вишневого відділення ПАТ «Радикал Банк» ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ст.ст.358, 364-1 КК України, начальника Боярського відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого ст.ст.358, 364-1 КК України.

У відповідності до ч.ч.2-3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції, перебувають під захистом держави. За наявності загрози життю, житлу, здоров'ю та майну осіб, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції, або їх близьких осіб, у зв'язку із здійсненим повідомленням про порушення вимог цього Закону, правоохоронними органами до них можуть бути застосовані правові, організаційно-технічні та інші спрямовані на захист від протиправних посягань заходи, передбачені Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві». Особа або член її сім'ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв'язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа не може бути звільнена у зв'язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Разом з тим, позивача було звільнено на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3, яка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною, а твердження позивача, що його було звільнено у зв'язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами відповідача, є припущенням та спростовано наявними матеріалами справи.

Додані апелянтом листи Київської місцевої прокуратури №7 м.Києва від 16 березня 2016 року №10-57/1424вих16 та прокуратури м.Києва від 01 квітня 2016 року №04/2/2-240-16 фактично підтверджують здійснення СВ Подільського управління поліції ГУНП у м.Києві досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000079 від 06 травня 2015 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, та повідомляють про скасування постанови слідчого СВ Подільського управління поліції ГУНП у м.Києві від 04 листопада 2015 року про закриття зазначеного кримінального провадження, а отже не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача згідно наказу від 26 травня 2015 року №755/3 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено відповідачем у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3 у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, як похідні, оскільки у відповідності до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Разом з тим, апелянт, посилаючись на необхідність відносно ОСОБА_2 дотримання відповідачем гарантій, передбачених ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», не враховує, що відповідач має дотримуватись прав та гарантій, наданих ОСОБА_3, як жінці, яка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеною в медичному висновку, що гарантовані ст.24 Конституції України, ст.184 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про відпустки».

У відповідності до ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає моральна шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з протиправними діями відповідача, не визначено, якими доказами це підтверджується, а також не доведено, з чого виходив позивач при зазначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість даної вимоги позивача.

Посилання апелянта на невірне зазначення у рішенні суду першої інстанції позивача інвалідом 3 групи по суті являється опискою, не є належним обґрунтуванням апеляційної скарги, жодним чином не свідчить про неповне з'ясування судом обставин справи та не впливає на вирішення справи по суті.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 01 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 14 листопада 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.