Справа № 826/27712/15
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна служба України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Державна фіскальна служба України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач), треті особи: Державна служба України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Державна фіскальна служба України у якому просив (з урахуванням заяви від 09.03.2016 про часткову відмову від позову) визнати протиправним та скасувати пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1035 «Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (особа, яка приєдналась до апеляційної скарги позивача відповідно до ст.192 КАС України) подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача та представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.12.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1035 «Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію» (далі по тексту - оскаржувана постанова).

Відповідно до п. 1 оскаржуваної постанови, заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію, за винятком:

- особистих речей громадян, визначених ч. 1 ст. 370 Митного кодексу України (далі - МК України) (крім товарів, визначених п. 24 ч. 1 зазначеної статті), що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі;

- соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 гривень та сумарна вага яких не перевищує 50 кілограмів на одну особу, за переліком згідно з додатком.

Установлено, що положення абзацу 3 цього пункту застосовується у разі, коли особа, яка ввозить товари на тимчасово окуповану територію України, в'їжджає на зазначену територію не частіше одного разу протягом однієї доби.

Оскаржувану постанову Кабінетом Міністрів України прийнято відповідно до пп. 4 п. 12.4 ст. 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (далі по тексту - Закон).

Вважаючи порушеними свої права та права інших осіб, які проживають на тимчасово окупованій території та/або перетинають адміністративний кордон між Кримським півостровом та материковою частиною України, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що право Кабінету Міністрів України тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) під окремими (всіма) митними режимами із тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію прямо передбачено ст. 12 Закону, а тому оскаржувану постанову суб'єктом владних повноважень прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, факт реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою від 21.10.2014 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_2 переміщено із тимчасово окупованої території за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначено, що Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» є спеціальним законом, норми якого визначають особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України, врегульовують інші аспекти правовідносин між фізичними та юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами. Питання конституційних, цивільних, особистих майнових та немайнових прав норми Закону не регламентують.

Нормами Закону передбачено право Кабінету Міністрів України тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Оскаржуваною постановою, у свою чергу, заборонено поставки товарів (робіт, послуг), окрім винятків, визначених із посиланням на норми МК України, та переліку соціально значущих продуктів харчування, згідно додатку до оскаржуваної постанови.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, на думку останнього, положення оскаржуваної постанови суперечать нормам законів, які мають вищу юридичну силу, зокрема, Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з пояснювальної записки до проекту оскаржуваної постанови, яка міститься в матеріалах справи, даний проект розроблено Міністерством економічного розвитку і торгівлі України на виконання результатів засідання Кабінетом Міністрів України від 23.11.2015 (витяг з протоколу №129) та відповідно до вимог п.4 ст.12.4 ст. 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України з метою забезпечення збереження громадського порядку та безпеки держави (а.с.52-54 Т.1).

Метою зазначеного проекту є тимчасове обмеження поставки товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованій території України на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію України.

З цією метою запропоновано прийняти постанову Кабінету Міністрів України щодо заборони на період тимчасової окупації території України поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованій території України на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію України за винятками, визначеними проектом постанови.

Так, Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» є спеціальним законом, норми якого визначають особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України відповідно до ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», створюють вільну економічну зону «Крим» (далі по тексту - ВЕЗ «Крим») та врегульовують інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

Відповідно до пп. 4 п. 12.4 ст. 12 Закону, під час тимчасової окупації поставки товарів на територію (з території) ВЕЗ «Крим» здійснюються з урахуванням того, що: Кабінет Міністрів України має право тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Таке рішення: а) приймається виключно з метою забезпечення безпеки держави, збереження громадського порядку та охорони здоров'я населення України; б) набирає чинності не раніше ніж через 30 календарних днів після його оприлюднення; в) не може призводити до порушення норм Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», іншого антимонопольного законодавства України у частині, що поширюється на покупців таких товарів (робіт, послуг) на іншій території України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 вищезазначеного закону, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Правовими положеннями ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 113, ст. 116, ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України:

1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України;

2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина;

3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України;

5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону;

6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання;

7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю;

8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи;

9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади;

9-1) утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади;

9-2) призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України;

10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Повноваження Кабінету Міністрів України визначені у ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

До повноважень Кабінету Міністрів України, зокрема, відноситься вживання заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров'я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону; забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції.

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що оскаржувану постанову Кабінетом Міністрів України прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України з метою забезпечення збереження громадського порядку та безпеки держави.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що Кабінетом Міністрів України заборонено на період тимчасової окупації поставки не усіх товарів, на думку апелянта та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги, зокрема, вказана заборона не розповсюджується на особисті речі громадян, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі, а саме речі, перелік яких визначено ч. 1 ст. 370 МК України (крім п. 24): товари особистої гігієни та індивідуальні косметичні засоби у кількості, що забезпечує потреби однієї особи на період поїздки; одяг, білизна, взуття, що мають суто особистий характер, призначені виключно для власного користування і мають ознаки таких, що були у користуванні; особисті прикраси, у тому числі з дорогоцінних металів та каміння, що мають ознаки таких, що були в користуванні тощо.

Заборона, встановлена п. 1 оскаржуваної постанови, також не розповсюджується на поставки соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 гривень та сумарна вага яких не перевищує 50 кілограмів на одну особу, за переліком згідно з додатком.

У додатку до оскаржуваної постанови міститься перелік соціально значущих продуктів харчування.

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, що Урядом заборонено поставки товарів (робіт, послуг) на певний період, а саме: на період тимчасової окупації України, тобто зазначено граничний термін до якого встановлено обмеження.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави, які б свідчили про перевищення Кабінетом Міністрів України своїх повноважень відсутні.

Поставка - поставляння, постачання чого-небудь на певних умовах. Особливий вид зв'язків між підприємствами, сутність якої полягає в тому, що одне підприємство (постачальник) зобов'язане в певні строки передавати іншому (замовнику) обумовлену в договорі кількість продукції за відповідну плату.

Правовими положеннями ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено вищезазначеною правовою нормою, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Сторонами договору поставки є постачальник і покупець, які займаються підприємницькою діяльністю. Товар, який виступає об'єктом договірних відносин поставки, призначається, як правило, для використання у підприємницькій діяльності або для інших цілей, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним.

Так, під час судового засідання в суді апеляційної інстанції, представник відповідача не змогла пояснити в якому саме нормативному документі зазначено термін «поставка». А тому колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що термін «поставка» знайшов своє відображення лише в правових положеннях, які регулюються цивільним законодавством.

Отже, оскаржувана постанова встановлює чіткі обмеження щодо поставки товарів (робіт, послуг) на певний період, а саме: на період тимчасової окупації України, і жодним чином не встановлює або позбавляє будь-якого права на власність громадян України.

Посилання позивача на нормативні акти, а саме:

- ст.17 Загальної Декларації прав людини, кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна;

- ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права;

- ст.3 загальні засади цивільного законодавства, ст.4 акти цивільного законодавства, ст.21 визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, ст.179 поняття речі, ст.181 нерухомі та рухомі речі, ст.190 майно, ст.316 поняття права власності, ст.319 здійснення права власності, ст.321 непорушність права власності, ст.353 реквізиція, ст.386 засади захисту права власності, ст.391 захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, ст.393 визнання незаконним правового акта, що порушує право власності Цивільного кодексу України;

- ст.4 правовий режим тимчасово окупованої території, ст.5 захист прав і свобод людини і громадянина, культурної спадщини на тимчасово окупованій території, ст.11 гарантування права власності та правовий режим майна на тимчасово окупованій території, ст.18 гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території - про порушення майнових прав відносно майна, яке залишилося на тимчасово окупованій території України, колегією суддів не приймається до уваги, тому що дана постанова не регулює питання стосовно права власності громадян України.

Також, посилання позивача на лист ДФС, яким як вважає останній, йому заборонено вивезення майна з тимчасово окупованої території України, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки в даному випадку предметом оскарження є постанова Кабінету Міністрів України, а вказаний лист лише відображає думку окремого органу і ніяких наслідків для позивача не створює.

Щодо посилань скаржника на невідповідність оскаржуваної постанови Конституції України та її нормам, колегія суддів апеляційної інстанції вважає їх передчасними та необґрунтованими, оскільки закони, інші правові акти, або їх окремі положення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність (ст. 152 Конституції України).

Щодо доводів позивача в яких він посилається про прийняття оскаржуваної постанови в порушення ст.24, 41 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, а також право приватної власності є непорушним, то згідно п.1 ч.1 ст.171 КАС України, суд може оцінювати акти Кабінету Міністрів України виключно на предмет законності, тоді як їх оцінка на предмет відповідності Конституції України є компетенцією Конституційного Суду України згідно ст.150 Конституції України та ст.13 Закону України «Про Конституційний Суд України». Також позивач не просив визнати постанову неконституційною, а тому дані доводи судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1 с т. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Захист прав, свобод та інтересів особи слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Завданням адміністративного судочинства є вирішення публічно-правового спору між сторонами.

Отже, захист прав та інтересів особи - це наслідок вирішення спору, а не завдання суду.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції проаналізувавши вищезазначені правові положення та обставини справи приходить до висновку, що в даному випадку ОСОБА_2 обрано передчасний та невірний спосіб захисту права, оскільки останній не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання протиправним рішення щодо порушення своїх прав та законних інтересів в разі їх порушення.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку Кабінетом Міністрів України, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваного рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.