Справа № 815/3036/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3036/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року м. Одеса

У залі судових засідань № 25

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

судді - Тарасишиної О. М.

судді - Іванова Е. А.

при секретарі судового засідання - Селезньовій А. В.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1 (по довіреності)

представника відповідача - Лазарєвої Г. С. (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 262-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав, оскільки, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірне, не обґрунтоване, приймалося не об'єктивно, без дослідження всіх обставин справи. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач не може повернутися до країни походження, оскільки на території Російської Федерації його життю та здоров'ю загрожує небезпека від радикальних організацій та правоохоронних органів РФ в зв'язку із його проукраїнською позицією та висловлюваннями через соціальні мережі про підтримку осіб, яких переслідують за проукраїнську позицію в Росії.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 120-124), оскільки, позивач не підпадає під критерії, визначені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів переслідування, загрози життю і здоров'ю, тощо.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, уродженцем с. Рощино, Красноармійського району, Приморського краю, за національністю - росіянин, за віросповіданням - православний-християнин. Рідна мова - російська, більше ніякими мовами не володіє. За сімейним станом - не одружений. Позивач має повну середню освіту, яку він здобув у середній школі №3 м. Артьом (РФ) та межлиманській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, що розташована в Одеській області, Біляївському районі, с. Котовка в період 2013-2014 років. Позивач не був членом жодної молодіжної, громадської, релігійної чи інших організацій.

ОСОБА_3 вибув з Російської Федерації у квітні 2014 року потягом Москва-Одеса, державний кордон України перетинав легально, на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1.

На території Російської Федерації у позивача залишилися проживати тітка та брат по лінії матері.

ОСОБА_3 27 жовтня 2014 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №269 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 48-54). Причиною звернення за захистом, позивач зазначив побоювання за власне життя через загрозу переслідування з боку однокласників та представників правоохоронних структур РФ через політичні погляди та висловлювання власної думки у соціальній мережі Facebook.

Наказом №213 заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 14 листопада 2014 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2014OD0278 (аркуш справи 75).

За результатами розгляду особової справи №2014OD0278 громадянину РФ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 18 квітня 2016 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 37-44).

Рішенням Державної міграційної служби України №262-16 від 24 травня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 36).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за №208 від 13 червня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 13 червня 2016 року (аркуш справи 45), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_3, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Російської Федерації з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань.

Під час анкетування та при проведенні співбесіди позивач зазначив, що вперше висловив свою думку стосовно політичної ситуації в Україні за три тижні до звернення за захистом в Україні, тобто, на початку жовтня 2014 року.

При цьому, в соціальній мережі був розміщений державний прапор України та Інтернет посилання на статті, в яких музичні зірки висловлювали свою думку стосовно підтримки України у політичних відносинах з РФ.

Однак, під час перебування на території РФ ніяких висловлювань стосовно російсько-українських відносин позивач не здійснював, це відбулося після переїзду до України та за декілька тижнів до закінчення реєстрації на території Україні.

Під час анкетування та під час співбесіди позивач зазначив, що отримував погрози на свою адресу від однокласників, які надходили йому на електронну адресу, в яких зазначали, що при поверненні на Батьківщину відлупцюють позивача через його політичні погляди, однак, жодних доказів стосовно погроз на адресу позивача від однокласників надано не було, позивач обґрунтовує це тим, що його батько має доступ до електронної скриньки та всі повідомлення, які надходять на його адресу, видаляє.

Під час анкетування та співбесіди позивач також зазначив, що на Батьківщині його розшукували співробітники ФСБ через висловлювання в підтримку України на власній сторінці Facebook. Про розшук позивач дізнався зі слів рідної тітки, яка надіслала на електронну скриньку позивача лист, в якому зазначила, що до неї приходили люди, які представились співробітниками ФСБ та розпитували про нього.

Жодних доказів щодо розшуку представниками правоохоронних структур, у тому числі, зазначений лист, позивач надати не зміг, пояснюючи, що електронний лист, який надіслала його тітка також був видалений з електронної скриньки.

Суд також приходить до висновку, що факт реєстрації позивача у мережі Facebook та розміщення інформації стосовно політичної ситуації в Україні навмисно використано ним як привід для звернення за захистом, перед закінченням легального перебування на території України, оскільки остання публікація у мережі Facebook значиться 13 листопада 2014 року, за день до проведення співбесіди, яка оформлена протоколом.

Крім того, позивач має інші шляхи легалізації на території України, а саме оформлення тимчасової посвідки на проживання в Україні.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено переслідування на території РФ, наявність загрози його життю та здоров'ю, сам позивач не отримував погроз в свою адресу, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач здійснював публікації в соціальній мережі певний термін, обмежений рамками розгляду питання щодо надання йому статусу біженця, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 262-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 15.11.2016 року.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - О.М. Тарасишина

- Е.А. Іванов

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 262-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити

15 листопада 2016 року.