Справа № 813/2729/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року м. Львів № 813/2729/16

12 год. 03 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у колегіальному складі: головуючий суддя Клименко О.М., суддя Брильовський Р.М., суддя Кедик М.В. за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2;

відповідача: представник ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання вчинити дії, стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Національного банку України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити його на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України з 25 лютого 2016 року;

- стягнути з відповідача компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 37123,00 грн.;

- зобовязати відповідача провести нарахування та виплату надбавок до посадового окладу за період з 01.10.2015 року по 25.02.2016 року, а саме надбавку за ранг в сумі 550 грн., надбавку за вислугу в сумі 15314,62 грн., недоплачені кошти в якості посадового окладу в сумі 11654,23 грн.

- стягнути з Національного банку України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 120328,75 грн.;

- стягнути з відповідача компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн., а також суму, сплачену в якості судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказ начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року щодо його звільнення з роботи суперечить вимогам закону та істотно порушує його права, передбачені Конституцією та законами України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника, зокрема, при вивільненні від займаної посади йому не було запропоновано жодної вакантної посади станом на момент вивільнення. Також вказує на те, що відповідачем не враховано переваг позивача перед іншими працівниками та не отримано згоду профспілкового комітету на його звільнення. Зазначає, що відповідачем протиправно не виплачувалось доплати та надбавки, встановлені Законом України «Про державну службу». Крім того стверджує, що протиправним звільненням йому завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в сумі 37123,00 грн.

Позовні вимоги позивач та його представник в судовому засіданні підтримали, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові. Просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, де зазначає, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано вимог Кодексу законів про працю України. Зазначає, що у зв'язку із реформуванням структури Національного банку України 02.12.2015 року позивача було попереджено про його вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та в подальшому, наказом № 1029-к від 24 лютого 2016 року звільнено з посади. Стверджує, що відповідач звертався 28.01.2016 року до профспілкового комітету з поданням про надання згоди на звільнення позивача. Відповіді на таке подання отримано не було, відтак, відповідно до ст. 43 Кодексу законів про працю України вважається, що профспілковий орган надав згоду на розірвання трудового договору. Стосовно виплати позивачу належних сум заробітної плати зазначив, що заробітна плата позивачу нараховувалась відповідно до вимог Постанови Правління Національного банку України № 456 від 10.07.2015 року, про що позивач повідомлявся під розписку. Звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів завдання відповідачем моральної шкоди. Крім цього, вказує, що позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, відтак, йому не пропонувались жодні вакансії, наявні в Національному банку України.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, наведених в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює у Львівському обласному управлінні Національного банку України з 01.04.1993 року. З 08.04.2015 року позивача переведено на посаду головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України, що підтверджується записом в трудовій книжці.

02.12.2015 року позивач ознайомлений із попередженням про вивільнення, у зв'язку із реорганізацією на оптимізацією чисельності працівників Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України. Зі змісту вказаного попередження слідує, що у попередженні відсутні відомості про пропозиції позивачу зайняти вакантні посади в структурі Національного банку України

24.02.2016 року наказом начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року позивача звільнено з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.2010 року у справі № 6-8884св10.

Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 24.12.2014 року № 841 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» були внесені зміни до структури центрального апарату НБУ, зокрема, виключено із структури НБУ Департамент контролю, методології та ліцензування валютних операцій зі скороченням штату його працівників.

Постановою Правління Національного банку України від 10.04.2015 року № 233 «Про внесення змін до структури Департаменту фінансового моніторингу» штатну чисельність цього департаменту затверджено на рівні 168 одиниць.

Крім того, Правлінням Національного банку України ухвалено постанову від 18.09.2015 року № 619 «Про вдосконалення структури Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України», згідно з якою зі структури Департаменту фінансового моніторингу крім іншого виключався відділ фінансового моніторингу західного регіону, а чисельність Департаменту фінансового моніторингу скорочувалася до 156 одиниць. На виконання вищезазначеної постанови директором Департаменту персоналу видано Наказ від 21.09.2015 року № 4262-к «Про скорочення штату працівників Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України», згідно з яким, зокрема, підлягали скороченню працівники відділу фінансового моніторингу західного регіону.

З аналізу вищезазначених розпорядчих документів слідує, що в даному випадку, має місце скорочення штату працівників Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України.

Суд констатує, що звільнивши позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідачем не було виконано вимоги законодавства щодо його працевлаштування на одній із наявних вакантних посад в Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України. Відповідач одночасно з попередженням про звільнення, зобов'язаний був запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто повинен був вжити заходи до переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

Як вже зазначалось вище, 02.12.2015 року позивача попереджено про майбутнє вивільнення за два місяці, однак, зі змісту попередження слідує, що ОСОБА_1 не запропоновано жодної вакантної посади. В подальшому відповідачем також не запропоновано позивачу будь-якої посади.

В той же час, відповідно Інформації про вакантні посади Центрального апарату Національного банку України станом на 02.12.2015 року (а. с. 108-109) та станом на 04.01.2016 року (а. с. 110-113) в Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України на момент звільнення позивача з роботи були наявні інші вакантні посади, жодної з яких позивачу не запропоновано.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що станом на момент звільнення позивача з посади була начальником відділу, в якому він працював. Зазначила, що позивачу поступали усні пропозиції щодо переїзду на роботу в м. Київ, однак чітких пропозицій стосовно конкретної посади не було.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази щодо пропозицій позивачу на зайняття вакантних посад в Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України.

Отже, суд вважає, що за таких обставин позивач був звільнений з посади без дотриманням вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суд не враховує доводи відповідача стосовно притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки такі обставини не звільняють відповідача як роботодавця від обовязку запропонувати позивачу усі вакантні посади в Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України. Відтак, на переконання суду, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповіда, як субєкт владних повноважень, не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності свого рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року.

Стосовно твердження позивача про відсутність згоди профспілкового органу на його звільнення, судом встановлено, що відповідач 28.01.2016 року звернувся з поданням до Голови профспілкового комітету Львівського обласного Управління Національного банку України про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Оскільки відповіді на таке подання отримано не було, відтак, відповідно до ст. 43 Кодексу законів про працю України вважається, що профспілковий орган надав згоду на розірвання трудового договору.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що порушення процедури звільнення позивача є підставою для поновлення його на посаді та підставою для стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки про заробітну плату № 60-0042/864 від 27.04.2016 року (а. с. 44) середньомісячний заробіток позивача становить 7997,90 грн., середньоденний 380,86 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу позивача з 25.02.2016 року по 11.11.2016 року становить 179 днів, отже стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток в сумі 68173,94 грн. (380,86 грн. х 179 днів = 68173,94 грн.). Вказану суму коштів слід стягнути з Національного банку України.

Відповідно до ст. 256 КАС України, постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, підлягає до негайного виконання.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 7997,90 грн. підлягає негайному виконанню.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача провести нарахування та виплату позивачу надбавок до посадового окладу за період з 01.10.2015 року по 25.02.2016 року, а саме надбавку за ранг в сумі 550 грн., надбавку за вислугу в сумі 15314,62 грн., недоплачені кошти в якості посадового окладу в сумі 11654,23 грн. судом встановлено, що позивачу виплачено кошти за період роботи з 01.10.2015 року по 25.02.2016 року у відповідності до вимог Постанови Правління Національного банку України № 456 від 10.07.2015 року «Про затвердження Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України». На підтвердження виплати усіх належних коштів відповідачем надано виписки з особового рахунку позивача (а. с. 66-77). Позивач, в свою чергу, не надав суду жодного доказу виплати відповідачем заробітної плати у неналежному розмірі. Суд не бере до уваги твердження позивача про невідповідність Постанови Правління Національного банку України № 456 від 10.07.2015 року вимогам Закону України «Про державну службу», оскільки таке виходить за межі предмета доказування у даній справі. Відтак, у задоволенні адміністративного позову у цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації завданої моральної шкоди в сумі 37123,00 грн. суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Питання практики застосування положень законодавства щодо відшкодування моральної шкоди висвітлено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням того, що позивач не надав суду жодних доказів завдання моральної шкоди, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя, суд не вважає покликання позивача про завдання йому під час звільнення моральної шкоди обґрунтованим та дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ.

Відповідно до ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 26.08.2016 року, укладений позивачем та адвокатом юридичної консультації Шевченківського району м. Львова Львівської обласної колегії адвокатів ОСОБА_2 Відповідно до п. 4 вказаного договору оплата праці адвоката здійснюється за домовленістю між сторонами і визначається додатковою угодою до даного договору. Відповідно до квитанції № 336 від 29.07.2016 року (а. с. 170) адвокат ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 2000,00 грн. за підготовку позовної заяви та ведення справи.

Суд зазначає, що додаткової угоди про визначення розміру оплати праці адвоката відповідно до п. 4 договору про надання правової допомоги від 26.08.2016 року позивачем суду не надано. Крім того, оплата послуг адвоката відповідно до квитанції № 336 від 29.07.2016 року передує укладенню договору про надання правової допомоги від 26.08.2016 року. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що з наявних у матеріалах справи доказів, на які посилається позивач, неможливо встановити об'єми, кількість та види конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем. На пропозицію суду позивачем не надано будь-яких інших документів (додаткової угоди, актів виконаних робіт тощо) на підтвердження надання та оплати правової допомоги. Відтак, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу у суду відсутні.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Відповідно до правил ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень. Оскільки позивачем згідно із квитанцією № 17 від 12.08.2016 року сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру про у розмірі 1653,60 грн., суд присуджує на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління Департаменту персоналу Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1П.» № 1029-к від 24 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу західного регіону Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України з 25 лютого 2016 року.

Стягнути з Національного банку України (вул. Інститутська, 9, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_1 (вул. Б.Хмельницького, 267/18, м. Львів, 79037, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2016 року по 11 листопада 2016 року в розмірі 68173 (шістдесят вісім тисяч сто сімдесят три) грн. 94 коп. без урахування сум обовязкових до сплати податків та внесків.

В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7997 (сім тисяч девятсот девяносто сім) грн. 90 коп. постанова суду виконується негайно.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України на користь ОСОБА_1 (вул. Б.Хмельницького, 267/18, м. Львів, 79037, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 16.11.2016 року.

Головуючий суддя Клименко О.М.

Суддя Брильовський Р.М.

Суддя Кедик М.В.