Справа № 813/2651/16
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року Справа № 813/2651/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Перчак С.В.,

з участю представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамас» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Адамас» (надалі - позивач, ТзОВ «Адамас») звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (надалі - відповідач, ГУ ДФС у Львівській області, податковий орган), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № НОМЕР_1 від 11.03.16р., а також податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 19.05.16р. в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 31868,75 грн., в тому числі: основного платежу 25495,00 грн., штрафних (фінансових) санкцій 6373,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність висновків податкового органу щодо порушення ТзОВ «Адамас» норм податкового законодавства внаслідок господарських взаємовідносин з контрагентами позивача ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс», ПП «Лідер ОСОБА_3». Зазначає, що такі висновки зроблені відповідачем без об'єктивного аналізу господарських операцій та ґрунтуються лише на припущеннях податкового органу щодо відсутності здійснення позподарських операцій з ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс», ПП «Лідер ОСОБА_3». Факт придбання товарів і послуг у контрагентів позивача підтверджується належним чином оформленими первинними та розрахунковими документами. Відповідачем не надано доказів порушення податкового законодавства контрагентами позивача. Крім того позивач вказує, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення законодавства його контрагентом. Податковий орган, стверджуючи про безтоварність господарських операцій позивача з вказаними контрагентами, ніяких заходів по встановленню фактичного постачальника товарів та виконавця послуг не встановив, відтак висновки відповідача про порушення ТзОВ «Адамас» податкового законодавства є необґрунтованими.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що у наданих до перевірки документах неможливо підтвердити факт отримання послуг, у зв'язку із неможливістю встановити об'єкт будівництва, для якого використано зазначені послуги. Вважає, що первинні документи оформлені неналежним чином. Проведеним дослідженням фінансово-господарської діяльності по підряднику ПП «Лідер ОСОБА_3» встановлено, що господарські операції по виконанню електромонтажних робіт для ТзОВ „Адамас не підтверджуються стосовно врахування участі в таких операціях трудових ресурсів, транспорту, машин і механізмів та іншого обладнання. ТзОВ «Адамас» не підтверджено фактичний рух активів у процесі здійснення господарської операції. Перевіркою встановлено факт невідповідності задекларованих наслідків господарських операцій платника податків у податковому обліку фактичним обставинам. Тому, на думку податкового органу, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

ГУ ДФС у Львівській області проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Адамас» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.12р. по 30.09.15р.

Перевіркою встановлено порушенням:

-п.135.1, 135.2, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижений податок на прибуток на суму 51030 грн., в тому числі за 2013 рік на суму 10443 грн., за 2014 рік на суму 40587 грн.;

- п.п.14.1.10, 14.1.36, 14.1.202 п. 14.1 ст.14. п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст.187. п.188.1 ст.188, п.192.1 ст.192;.п.198.1, 198.2, 198.3 ст.198, п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижений податок на додану вартість за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року на загальну суму 1 804 452, 00 грн .;

-п.п.14.1.10. 14.1.36, 14.1.202 п. 14.1 ст.14; п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст.187. п.188.1 стЛ88, п.192.1 ст.192, -201.4 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення, що враховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 24 декларації) за вересень 2015 року на суму 588 988, 00 грн.:

-п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93р. №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Результати перевірки оформлено акт перевірки від 16.02.16р. №19/13-01-22-01/32484670.

На підставі висновків акта перевірки від 16.02.16р. №19/13-01-22-01/32484670, контролюючим органом винесено податкові повідомлення рішення, зокрема від 11.03.16р.:

- №, яким ТзОВ «Адамас» визначено суму грошового зобовязання по податку на прибуток в розмірі 63788,00 грн., в тому числі основний платіж - 51030,00 грн., штрафні(фінансові) санкції 12758,00 грн.;

- №, яким ТОВ «Адамас» визначено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 2225634,00 грн., в тому числі основний платіж 1 780507,00 грн., штрафні(фінансові) санкції 445127,00 грн.;

-№, яким ТзОВ «АДАМАС» зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість на 588988,00 грн.

ТзОВ «Адамас» оскаржено в адміністративному порядку вищезгадані податкові повідомлення-рішення.

Рішенням ДФС України від 16.05.16 р. №10554/6/99-99-11-01-01-25 частково задоволено скаргу позивача, скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Львівській області від 11.03.16р. №, № в частині встановленого перевіркою заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суми 403 474,00 грн. і 1 901 258,00 грн. і у відповідній частині штрафну санкцію, в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення та податкове повідомлення-рішення № від 11.03.16р. залишено без змін.

Як наслідок, ГУ ДФС у Львівській області, за результатами розгляду скарги та на підставі рішення ДФС України від 16.05.16 р. №10554/6/99-99-11-01-01-25 були винесені податкові повідомлення-рішення від 19.05.16р.:

- №, яким ТОВ «Адамас» визначено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 79103,00 грн., в тому числі основний платіж 63282,00 грн., штрафні(фінансові) санкції - 15821,00 грн.;

- №, яким ТОВ «АДАМАС» зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість на 1481,00 грн.

Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням № від 11.03.16р. та податковим повідомленням-рішенням № від 19.05.16р., в частині донарахування грошових зобовязань по господарських операціях позивача з ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс» та ПП «Лідер ОСОБА_3», ТзОВ «Адамас» звернулось до суду з даним адміністративним позовом.

Судом встановлено, що оскаржувані рішення прийняті, зокрема, на підставі висновків податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс», ПП «Лідер ОСОБА_3». Такі порушення полягають у тому, що, на думку податкового органу, господарські операції позивача з вказаними контрагентами фактично не відбувались. У наданих до перевірки документах неможливо підтвердити факт отримання матеріалів (послуг) та неможливо визначити обєкт будівництва, для якого використано послуги у звязку з неналежним оформленням первинної документації згідно з вимогами бухгалтерського та податкового обліку. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку учасників відповідної операції. Враховуючи вищенаведене, операції ТзОВ «Адамас» та ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс», ПП «Лідер ОСОБА_3» з придбання товарно-матеріальних цінностей та робіт (послуг) у 2013- 2014 pоках мали нереальний характер.

З приводу вказаних порушень судом встановлено наступне:

Щодо господарських операцій з ПП «Лідер ОСОБА_3».

ТзОВ „Адамас (Замовник) укладено з ПП «Лідер ОСОБА_3» (Виконавець) договір на виконання електромонтажних робіт від 25.12.13р. №4/2. Договором визначено, що Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобовязання виконати передбачені умовами цього договору роботи з встановлення зовнішнього освітлення по вул. Демнянській 66, 6в, 24а.

На підтвердження здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом позивачем представлено: податкові накладні від 30.12.13р. №15, від 25.12.13р. №14, Акт приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2013 року від 20.01.16р., банківські виписки, що підтверджують розрахунок з ПП «Лідер ОСОБА_3».

Щодо господарських операцій з ПП «Вімнет».

ТзОВ „Адамас (Замовник) укладено з ПП «Вімнет» (Виконавець) договір про облаштування системи блискавкозахисту на обєкті «Житловий комплекс по вул. Демнянська» від 31.07.13р. № 24/13-БЗ. Договором визначено, що Виконавець зобов'язується власними або залученими силами і засобами виконати проектні роботи та роботи по монтажу системи блискавкозахисту на обєкті по вул. Демнянська відповідно до погодженої та затвердженої у встановленому порядку проектно-кошторисної документації і здати їх Замовникові у встановлений Сторонами строк. Замовник передає Виконавцю затверджену і погоджену у встановленому порядку проектно-кошторисну документацію на проведення робіт по Обєкту, а також усі необхідні дозволи для початку робіт, що передбачені законодавством.

На підтвердження здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом позивачем представлено: податкові накладні від 31.07.13р. №24, 31.10.13р №7, Акт приймання виконаних робіт від 22.10.13р. №24/10, банківські виписки що підтверджують розрахунок з ПП «Вімнет».

Щодо господарських операцій з ТзОВ «Олівець і К».

ТзОВ „Адамас (Замовник) укладено з ТзОВ «Олівець і К» (Підрядник) договір підряду від 27.03.13р. №1. Договором визначено, що Підрядник зобовязується виконати за завданням Замовника роботи по оздобленню стін житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Демнянська, а Замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Підрядник виконує роботи із застосуванням власного обладнання та устаткування.

На підтвердження здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом позивачем представлено: податкові накладні від 26.06.13р. №17, 31.10.13р №7, Акт приймання виконаних робіт за червень 2013 року від 27.06.13р, банківські виписки, що підтверджують розрахунок з ТзОВ «Олівець і К».

Щодо господарських операцій з ТзОВ «Енерджіпауерсистемс».

Судом встановлено, що між ТзОВ «АДАМАС» та ТзОВ «Енерджіпауерсистемс» укладено договір поставки від 11.04.14р. .

На підтвердження здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом позивачем представлено: податкову накладну від 11.04.14р. №18, видаткову накладну від 11.04.14р. №РН-0000026, банківські виписки, що підтверджують розрахунок з ТзОВ «Енерджіпауерсистемс».

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд керувався наступним.

З 01 січня 2011 року відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (надалі ПК України).

Відповідно до п.185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

За положеннями п.188.1 ст. 188 ПК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 цього кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 вказаного Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 вказаного Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 вказаного Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 вказаного Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 вказаного Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до вказаного Кодексу.

Відповідно до пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 14.1.56 Податкового кодексу України, доходи це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Порядок визначення доходів регулюється статтею 137 Податкового кодексу України.

Пунктом 138.1 ст. 138 зазначеного Кодексу передбачено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, виходячи з положень пп. 138.1.1. п. 138.1 ст. 138 Кодексу витрати операційної діяльності включають, в тому числі, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 вищезгаданої статті передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку (який є основою будь-якого іншого обліку) господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Суд зазначає, що первинні документи, якими позивач доводить здійснення господарських операцій з ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс», ПП «Лідер ОСОБА_3» оформлені належним чином, такі містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій ТзОВ «Адамас» і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.

Судом також встановлено, що ТзОВ «Адамас» укладено договори з цими підприємствами з метою забезпечення будівництва дев`ятиповерхового житлового будинку на вулиці Демнянській у місті Львові. На підтвердження того, що будинок фактично збудований та введений в експлуатацію позивачем подано Декларацією про готовність обєкта до експлуатації. У ТзОВ «Адамас» відсутні відповідні дозвільні документи, які б надавали можливість самостійно виконувати будівельні роботи. Податковим органом не надано доказів виконання вказаних вище підрядних будівельних робіт чи постачання товарно-матеріальних цінностей іншими підприємствами, ніж тими з якими у позивача наявні договори. Вказане, на переконання суду, спростовує висновки податкового органу про відсутність господарських операцій з контрагентами позивача.

Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд керується принципом законності та виходить з положень Конституції України, відповідно до частини 2 статті 19 якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За положеннями Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд зазначає, що сумнівність господарських операцій позивача з ТзОВ «Олівець і К», ТзОВ «Вімнет», ТзОВ «Енерджіпауерсистемс» та ПП «Лідер ОСОБА_3» обґрунтовується відповідачем виключно посиланням на інформацію, викладену в інформаційних базах даних податкового органу.

Щодо вказаних покликань відповідача суд зазначає, що інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Таким чином. бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Дана правова позиція підтверджується доводами, що викладені в Постановах ВАСУ від 20.09.12р. № К9991/574/12; № К 9991/5991/11 та № 9991/24891/11: «Програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності».

Оцінюючи дані факти, суд надає перевагу письмовим доказам (первинним документам) та поясненням позивача, а також враховує, що про реальність господарських операцій позивача з контрагентами свідчить той факт, що отримані послуги та ТМЦ від зазначених контрагентів були реально обліковані підприємством та використані у власній господарській діяльності. Достовірних фактів, які б викликали сумнів в реальності придання таких у суду немає.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на ту обставину, що у контрагентів позивача, не було достатньої кількості матеріальних, трудових ресурсів та транспортних засобів для виконання договорів, що на його думку свідчить про відсутність фактів поставки товарів та послуг, оскільки вказані висновки не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами по справі.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем не доведено недобросовісності дій цих підприємств, чи наявності мети на уникнення від оподаткування операцій з позивачем.

Окрім того, обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень обставинами, які засвідчують порушення норм податкового законодавства не позивачем, а його контрагентом (постачальником) є неприпустимим також з огляду на практику Європейського Суду з прав людини.

Так, у своїй практиці Європейський Суд з прав людини чітко окреслив правило індивідуальної відповідальності платника податків, яке, зокрема, полягає у тому, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Зокрема, у п.71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні в справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії», в п.23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Тому, допущені порушення податкового законодавства постачальником у ланцюгу постачання товару тягнуть негативні наслідки саме для такого постачальника та не впливають на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум сплаченого в ціні товару податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальника товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди.

Однак у даній справі, податковим органом (відповідачем) не доведено існування таких обставин щодо узгоджених протиправних дій позивача з його контрагентами, які спрямовані на безпідставне отримання податкових вигод.

Більше того, судом враховано, що в акті перевірки податковий орган не вказує на неналежне відображення спірних господарських операцій контрагентами позивача у своїй податковій звітності.

З огляду на вище викладене та з врахуванням встановлених обставин справи суд вважає, що викладені в акті перевірки від 16.02.16р. №19/13-01-22-01/32484670 висновки податкового органу про порушення позивачем норм ПК України, в частині відображення у податковому обліку господарських операцій з вказаними вище контрагентами, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження зібраними у справі належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов про визнання протиправним та скасування прийнятих на підставі таких висновків податкових повідомлень-рішень є обгрунтованим та підлягає до задоволення.

Згідно з п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного судуУкраїни № 7 від 20.05.2013р. "Про судове рішення в адміністративній справі", в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № НОМЕР_1 від 11.03.16р.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № НОМЕР_2 від 19.05.16р., в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 31868,75 грн., в тому числі: основного платежу 25495,00 грн., штрафних (фінансових) санкцій 6373,75 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамас» судовий збір в сумі 2175 (дві тисячі сто сімдесят пять) гривень 00 коп.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кузан Р.І.