Справа № 815/2550/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2550/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Асламі ОСОБА_2 Амін на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13.07.2016 р. у справі за адміністративним позовом Асламі ОСОБА_2 Амін до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №96 від 23.05.2016 р., зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року Асламі ОСОБА_2 Амін звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з вимогами щодо визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 96 від 23.05.2016 р.; зобовязання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти стосовно Асламі ОСОБА_2 Амін рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 96 від 23.05.2016 р. Асламі ОСОБА_2 Амін відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому вказано, що він є громадянином ОСОБА_3, з 2006 року працював електриком в американській компанії та внаслідок своєї діяльності отримував листи з погрозами від терористичного угрупування талібан, в звязку з чим, побоюючись за власне життя, змушений був покинути країну походження. Позивач зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не прийнято до уваги реальних побоювань Асламі ОСОБА_2 Амін за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, в звязку з чим останній вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

13 травня 2016 року Асламі ОСОБА_2 Амін звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43-45). Основною причиною звернення за захистом зазначено, що позивач вимушено прибув на територію України через реальну загрозу його життю в звязку з побоюванням зазнати переслідувань у країні свого громадянського походження.

23 травня 2016 року наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято наказ № 96 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.50).

23 травня 2016 року позивач отримав повідомлення ОСОБА_4 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 201 від 23.05.2016р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-52).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Навпаки, вдруге звертаючись за захистом в Україні, позивач не надав інформації, відмінної від тієї, що надавалась під час попереднього звернення, та чергова заява позивача носить характер зловживання правом на звернення до органів міграційної служби України з метою легалізації на території України. Таким чином, відповідач діяв відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Правил № 649, прийнявши 23.05.2016 року наказ № 96 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Колегія суддів вважає правильним цей висновок суду першої інстанції та таким що відповідає вимогам КАС України, Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р. та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI.

В апеляційній скарзі апелянтом зазначається, що судом першої інстанції порушені фундаментальні права біженця при визнанні правомірності наказу ГУ ДМСУ в Одеській області про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту. Так, у випадку повернення позивача до країни походження його життю та здоровю буде загрожувати реальна безпека. Позивачу було відмовлено у прийнятті заяви з посиланням на ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, якій раніш було відмолено у звязку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ст. Закону й зазначені умови не змінились, та такий висновок не відповідає обставинам справи.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_5 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та ОСОБА_4 Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та ОСОБА_4 Верховного Комісара ООН у справах біженців. ОСОБА_4 Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено матеріалами справи, Асламі ОСОБА_2 Амін є громадянином ОСОБА_3, народився 10.05.1983 р. в м. Кабул, де мешкав до виїзду з країни. За національністю афганець, за віросповіданням мусульманин, сповідує іслам (суніт), рідна мова дарі, також розуміє фарсі, пушту, урду, англійську та російську мови; неодружений; має середню освіту, навчався в ліцеї «Лесі Амані» в період 1990-2003 рр. у м. Кабул (ОСОБА_3). З 2008 року по теперішній час позивач працює реалізатором на промринку « 7-й кілометр» (м. Одеса). Позивач виїхав з країни громадянської належності 16.02.2008 р. транзитним авіарейсом Кабул (ОСОБА_3) Москва (РФ) через країну, назву якої не памятає, потім пішки та автомобілем нелегально дістався до ОСОБА_1 (Україна) (а.с.80-84).

Відповідно до п. 2.1 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р. (далі Правила № 649), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно з пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт вперше за наданням міжнародного захисту звернувся 25.02.2008 р. до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с.138-139).

Рішенням Державної міграційної служби України №28-09 від 27.01.2009 р. підтримано висновок ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області та відмовлено позивачу у наданні статусу біженця (а.с. 134). Зазначене рішення Асламі ОСОБА_2 Амін оскаржив в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2011 р. у справі № 2а-7309/09/1570 у задоволенні адміністративного позову Асламі ОСОБА_2 Амін до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №28-09 від 27.01.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні відмовлено, та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду 13.09.2011 р. вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 р. К/9991/65640/11 касаційну скаргу Асламі ОСОБА_2 Амін залишено без задоволення, а оскаржувана постанова Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2011 р. та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2011 р. без змін.

03.11.2014 р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.78-79).

12.08.2015р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 489-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 74), яке позивачем оскаржено до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2015р. адміністративний позов Асламі ОСОБА_2 Амін до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 489-15 та зобовязання вчинити певні дії залишено без розгляду. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016р. у справі № 815/5871/15 апеляційні скарги Асламі ОСОБА_2 Амін та представника позивача ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року про залишення позову без розгляду залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.04.2016р. № К/800/9340/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Асламі ОСОБА_2 Амін рішенням Державної міграційної служби України №28-09 від 27.01.2009 р. відмовлено у наданні статусу біженця, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті першої Закону України «Про біженців» відсутні; рішенням Державної міграційної служби України № 489-15 від 12.08.2015р. відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 74; 134). Зазначені рішення за результатами оскарження в судовому порядку не скасовані судом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, під час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вдруге, у 2016 р. зазначені умови не змінилися.

Беручи до уваги, що обставини, якими позивач обґрунтовує своє звернення до органів міграційної служби, з моменту його попереднього звернення не змінилися, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції, що чергова заява позивача носить характер зловживання правом на звернення до органів міграційної служби Україні з метою легалізації на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час чергового звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не надав у якості нововиявлених обставин жодних доказів та не зазначив про існування обставин, що змінилися з моменту його звернення за захистом вперше. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віро сподівання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно із статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, вдруге звертаючись за захистом в Україні, позивач не надав інформації, відмінної від тієї, що надавалась під час попереднього звернення, та не надано належних доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія вважає необгронтованим посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з урахуванням матеріалів справи, судом оцінюється як обґрунтоване.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Правил № 649, прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом та Правилами №649.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Асламі ОСОБА_2 Амін залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв