Справа № 303/5316/16-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

09 листопада 2016 року м. Мукачево Справа 303/5316/16-а 2а/303/258/16

Номер рядка стат. звіту -37

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

до відповідача інспектора роти №7 батальйону Управління патрульної поліції в містах Ужгород та Мукачево лейтенанта поліції Лисенко Михайла Євгенійовича

про визнання дії протиправними та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727009 від 25 серпня 2016 року,

За участю:

відповідача - Лисенко М.Є.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його дій з вимагання 25.08.2016 у позивача, який на той час був пішоходом, для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та щодо складання постанови серії ПС2 №727009 від 25 серпня 2016 року про адміністративне правопорушення протиправними.

Також за предметом позову позивач просить скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727009 від 25 серпня 2016 року (надалі - Постанова) та закрити провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про протиправність дій інспектора Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві при винесені Постанови, що свідчить про незаконність оскаржуваного акту, внаслідок допущених ним грубих порушень при розгляді адміністративної справи, а також неврахування фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суд позові позивач зазначив, що 25.08.2016 близько 05 год. 10 хв. не перебував за кермом власного автомобіля, а знаходився біля нього, як пішохід на пл. Мира, 35 в м. Мукачево. Не зважаючи на даний факт, відповідач без будь-яких пояснень вимагав від нього посвідчення водія, та інші документи на автомобіль, що є протиправним, оскільки такі вимоги повинні пред'являтися водіям, а не пішоходам.

Також у позові заперечується факт порушення позивачем правил дорожнього руху.

Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, натомість від представника позивача до суду надійшли клопотання (а.с. 16, 29, 47) про розгляд справи без його участі.

Відповідач, прийнявши участь у судовому засіданні 09.11.2016, позов не визнав, з посиланням на те, що його дії із складання оспорюваної за предметом позову постанови були правомірними і жодних порушень закону ним допущено не було. Відповідач також наголосив на тому, що причиною для винесення постанови стало порушення позивачем правил дорожнього руху, так як ОСОБА_1, рухаючись на транспортному засіб марки ВАЗ 211440, д.н.з. НОМЕР_1 (надалі - автомобіль) не подав сигнал світловим показником повороту відповідного напрямку, а також не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документу на транспортний засіб.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

25 серпня 2016 року відповідачем було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2№727009 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою ст. 122 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 10).

В постанові зазначено, що ОСОБА_1 25 серпня 2016 року о 05 год. 10 хв. керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 211440», д./н. НОМЕР_1 в м. Мукачево на вул. Я.Мудрого, 8 та здійснюючи поворот ліворуч не надав сигнал світловими покажчиками повороту відповідного напрямку та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документу на ТЗ, чим порушив вимоги п.п. 9.2 «б», 2.1, 2.1 «б» ПДР України.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Для визнання діяння правопорушенням і, відповідно, застосування передбачених правовими нормами санкцій необхідно встановити наявність у діянні особи складу адміністративного правопорушення.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй..

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозиція частини другої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Диспозиція частини першої статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Відповідно до п. 9.2 «б» Правил дорожнього руху України, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (2.1 «б» Правил дорожнього руху).

Позивач заперечує вчинення ним адміністративних правопорушень, вказаних в постанові, та зазначає, що він не перебував за кермом автомобіля, а лише знаходився біля нього, в результаті чого вважає дії відповідача протиправними.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що позивач 25 серпня 2016 року о 05 год. 10 хв. керуючи автомобілем в м. Мукачево на вул. Я. Мудрого, 8 при здійсненні повороту ліворуч не надав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, а також відносно того, що позивач керував транспортним засобом без посвідчення водія та за відсутності реєстраційного документу на транспортний засіб.

У листі заступника начальника Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції від 30.08.2016 №27-аз/41/15/03-2016(а.с. 49) зазначено, що відео фіксація правопорушення відносно ОСОБА_1 у місті Мукачеві 25.08.2016 не здійснювалася.

На досліджених у судовому засіданні СД-дисках (а.с. 41, 42) міститься відеозапис подій, які мали місце 25.08.2016 на площі Мира в м. Мукачево за участю сторін по справі, а також інших поліцейських, однак вказані відеозаписи жодним чином не підтверджують факту керування ОСОБА_1 автомобілем.

Зворотного суб'єктом владних повноважень не доведено і доводів позивача не спростовано.

Також суд зазначає, що всі сумніви відносно доведеності вини слід тлумачити на користь особи, а не суб'єкта владних повноважень, оскільки вказаний конституційний принцип, поряд з іншими, є гарантією захисту від безпідставного притягнення осіб до юридичної відповідальності.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача про скасування оспорюваної за предметом позову постанови, а також про визнання дій відповідача щодо її складання протиправними підлягають задоволенню у повному обсязі, в зв'язку з недоведеністю його вини у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою ст. 122 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Також, всупереч положенням ст. ст. 258, 268, 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення та правовій позиції Конституційного Суду України, яка зазначена у рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 по справі 1-11/2015, адміністративна справа була розглянута не за місцем вчинення адміністративного правопорушення, а також без складання відповідного протоколу, що слід визнати порушенням ст.ст. 257, 268, 277, 278, 279, 280 названого Кодексу.

При ухваленні судового рішення прошу суд також зазначає, що санкція частини другої статті ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає вид і розмір покарання за порушення вимог дорожніх знаків у вигляді штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів..

Санкція частини першої статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає вид і розмір покарання за порушення вимог дорожніх знаків у вигляді штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За визначенням, яке міститься у ст. 27 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, за основу для визначення розміру адміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень.

Натомість розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення визначено відповідачем у виді конкретної грошової суми (425,00 грн.), що не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього слід зазначити, що уповноважений на застосовування адміністративних санкцій орган, може вказати їх конкретний грошовий вираз, однак визначити міру відповідальності має тільки у встановленому законодавством виді, яким у даному конкретному випадку є неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Поряд з цим, позовна вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо вимагання 25.08.2016у позивача для перевірки посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб задоволенню не підлягає, оскільки у відповідності з приписами п. 6 частини першої статті 32 Закону України «Про Національну поліцію України» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

Таким чином, відповідач мав право вимагати у позивача зазначені вище документи, за наявності достатніх підстав вважати позивача причетним до вчинення зазначених перед цим адміністративних правопорушень.

Та обставина, що за результатами судового розгляду даної справи залишилася доказово непідтвердженою вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою ст. 122 та частиною першою ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не може вважатися свідченням того, що відповідач не мав права вимагати у позивача посвідчення водія та реєстраційного документу на автомобіль, за наявності у нього обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_1 порушень п.п. 9.2 «б», 2.1, 2.1 «б» ПДР України.

Також і вимога позивача про закриття провадження по справі про адміністративні правопорушення задоволенню не підлягає, оскільки вирішення вказаного питання відноситься до компетенції органу, яким справа про адміністративне правопорушення вирішується по суті.

Що стосується клопотання представника позивача про поновлення йому строку для звернення до суду, то слід зазначити, що позивачем не було пропущеного вказаного строку з огляду на дату отримання ним постанови (01.09.2016) та дату звернення до суду з вимогою про її скасування (06.01.2016).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 19, 55, 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 17, 18, 69 -71, 158 - 163, 167, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 7, 9, 251, 252, 268, 276, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати протиправними дії інспектора роти №7 батальйону Управління патрульної поліції в містах Ужгород та Мукачево лейтенанта поліції Лисенко Михайла Євгенійовича щодо складання постанови серії ПС2 №727009 від 25 серпня 2016 року про адміністративне правопорушення та про накладання на ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1) адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн. за порушення частини другої ст. 122 та частини першої ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

3. Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727009 від 25.08.2016 р. - скасувати.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость

Повний текст постанови суду виготовлено та підписано 14.11.2016.