Справа № 202/2000/16-а(2-а/202/74/2016)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2016 рокусправа № 202/2000/16-а(2-а/202/74/2016)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року

у адміністративній справі № 202/2000/16-а(2-а/202/74/2016)за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська щодо відмови у визнанні за сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 100% пільг по оплаті комунальних послуг, як членів сімї інваліда війни, та про зобовязання відповідача зробити відповідний перерахунок пільг за останні три роки і в подальшому нараховувати пільги відповідно до діючого законодавства з урахуванням пільг на всіх членів родини позивача яка проживає рази з ними.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачем по справі до апеляційного суду з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим просить її скасувати, та ухвалити нову постанову, якою повністю задовольнити його позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до п.7 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має статус інваліда війни 3 групи, та зареєстрований і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 та дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно до п. п. 4, 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 має 100% знижку плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім'ю); 100-процентну знижку плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

12 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про застосування пільги в розмірі 100% знижки на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на осіб, які зареєстровані, проживають та ведуть з ним спільне господарство.

Листом №9441 від 15 березня 2016 року позивачу було відмовлено у застосуванні пільги в розмірі 100% знижки на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на осіб, які зареєстровані, проживають та ведуть спільне з ним господарство на підставі п.5 ст.51 Бюджетного Кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що діти позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є повнолітніми громадянами , і відповідно вони не належать до кола членів сімї пільговика в розумінні ч.5 ст.51 Бюджетного Кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456-VI, а тому відповідачем було правомірно відмовлено позивачу у визнанні за сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 100% пільг по оплаті комунальних послуг, як членів сімї пільговика.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Так, Закон України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

За змістом ст. 1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Згідно абзацу 1 пункту 2 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" чинність цього Закону поширюється на: дружин (чоловіків) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

Тобто, статтею 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" закріплено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, до якого позивач не відноситься.

Постановою Кабінету Міністрів України № 94 від 16 лютого 1994 року встановлено порядок надання пільг, передбачених законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Постанова).

За правилами п. 1 Постанови передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" пільги щодо оплати житла та комунальних послуг надаються ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, і особам, на яких поширюється чинність зазначеного Закону, незалежно від того, хто є наймачем і яка форма власності житлового фонду, з урахуванням членів їх сім'ї, які проживають разом з ними, виходячи із встановлених чинним законодавством норм житла та розміру плати за користування ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім'ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані інвалідами з дитинства I та II групи або інвалідами I групи; особа, яка проживає разом з інвалідом війни I групи та доглядає за ним, за умови що інвалід війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним. Оскільки діти позивача до вказаної категорії осіб не відносяться, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволені його вимог щодо визнання неправомірними дій відповідача стосовно не оплати комунальних послуг в повному обсязі з урахуванням права на 100% пільгу всіх без виключення членів сімї (в тому числі повнолітніх дітей та інших членів сімї) та в зобовязанні своєчасно здійснювати оплату спожитих комунальних послуг позивачем по справі та всіма мешкаючими разом з ним членами сімї без обмежень

Крім того, судова колегія акцентує увагу на тому, що відповідно до приписів п. 6 Постанови КМУ № 94 від 16 лютого 1994 року "Про порядок надання пільг, передбачених Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" пільги, передбачені зазначеним законом надаються організаціями за рахунок власних коштів з наступним відшкодуванням їх з бюджету за встановленими нормами у погоджені з фінансовими органами терміни.

Пунктом 3 Положення про єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 29 січня 2003 року передбачено, що структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад уповноважені організовувати збирання, систематизацію і зберігання інформації про пільговиків та забезпечення її автоматизованого використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків.

Пунктами 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів № 256 від 04 березня 2002 року "Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" на УПСЗН, як на розпорядника коштів місцевого бюджету, покладено обовязок ведення персоніфікованого обліку отримувачів за видами пільг, на яких поширюється дія закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та здійснення розрахунків з постачальниками послуг на підставі отриманих від них щомісячних звітів щодо наданих пільговикам послуг.

Відповідно до п. п. 5, 6, 7, 8 "Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" УПСЗН щомісячно до 5 числа місяця, що настає за звітним готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг щодо пільг ветеранам війни і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад. Фінансові органи на підставі зазначених актів звіряння щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів АРК, фінансовим органам обласних держадміністрацій, управлінням Державного казначейства в областях. Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державного казначейства на рахунки місцевих бюджетів, які протягом одного операційного дня перераховуються на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів (а даному випадку - УПСЗН) у пятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг та ведуть облік за видами пільг ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідач по цій справі організовує роботу по наданню пільг інвалідам, забезпечує цільове використання бюджетних асигнувань, передбачених на соціальний захист населення, приймає розрахунки від організацій, підприємств, які надають житлово-комунальні послуги пільговій категорії громадян для їх відшкодування.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія вважає, що вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню також у звязку з тим, що діючим законодавством не передбачена оплата відповідачем по справі спожитих пільговими категоріями населення комунальних послуг, а передбачено відшкодування їх вартості комунальним підприємствам, які надають вказані послуги за рахунок власних коштів, згідно Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України .

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов