Справа № 826/10932/16
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТА ВЕРІТАС» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТА ВЕРІТАС» (далі - Позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Відповідач) у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.07.2016 №; зобов'язати відповідача відновити в інформаційній системі АІС «Податковий блок» дані податкової звітності ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» () шляхом внесення показників, зазначених у податкових деклараціях з податку на додану вартість за квітень 2015 року (№ від 19.05.2015) та за травень 2015 року (№ від 18.06.2015).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог адміністративного позову повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в період з 18.05.2015 по 07.06.2015 посадовими особами контролюючого органу була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС», відповідно до наказу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 18.05.2016 №320 виданого на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2016 по справі №756/5154/16-к.

За результатами проведеної перевірки, відповідачем було складено акт перевірки від 14.06.2016 №722/28-10-42-06/33346854 «Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» (податковий номер 33346854) з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності обчислення та своєчасності сплати до державного бюджету України податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Кантарі - Фінанс Груп» (податковий номер 39668690) за період з 01.01.2015 по 31.12.2015» (далі по тексту - акт перевірки).

В акті перевірки зафіксовано порушення позивачем норм податкового законодавства України, а саме:

- п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено завищення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2015 рік на суму 28 237 481 грн.,

- п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року на загальну суму 5 647 496 грн. грн., в тому числі: за квітень 2015 року в сумі 3 980 196 грн., за травень 2015 року в сумі 1 667 300 грн.

На підставі акта перевірки, апелянтом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 04.07.2016, яким позивачу за порушення п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 7 059 370 грн., у т.ч. за податковими зобов'язаннями у розмірі 5 647 496 грн. згідно декларацій за період квітень і травень 2015 року, та за штрафними (фінансовими) санкціями (штраф) у розмірі 1 411 874 грн.

Підставою для прийняття зазначеного спірного акту індивідуальної дії, став висновок податкового органу про нереальний характер операцій позивача з контрагентом - ТОВ «Кантарі - Фінанс Груп», у якого відсутні можливості для виконання таких операцій.

Не погоджуючись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що допущені постачальником порушення вимог законодавства при створенні підприємства та веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС», зареєстроване 03.03.2005, знаходиться за адресою: 04205, м.Київ, проспект Оболонський, будинок 1-Б, і є платником податку на прибуток на загальних підставах та платником податку на додану вартість (далі по тексту - ПДВ) починаючи з 05.04.2005.

Протягом перевіряємого періоду, ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» здійснювало господарську діяльність з експлуатації і надання в оренду власного нерухомого майна, що відповідає основним видам діяльності позивача згідно з ЄДРПОУ.

ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» є власником об'єктів нерухомого майна, а саме: нежилого будинку соціально-культурного призначення Блоку А, який розташований в м. Києві по Оболонському проспекту №1Б з комерційним найменуванням «ТРЦ «Dream Town» 1 частина», нежилого будинку Блоку Б, який розташований в м. Києві по Оболонському проспекту №21-Б, з комерційним найменуванням «ТРЦ «Dream Town» 2 частина».

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем придбавались роботи та послуги у ТОВ «Кантарі-фінанс груп» (далі по тексту - контрагент позивача) з метою їх подальшого використання у господарській діяльності товариства, зокрема з метою утримання в належному технічному стані ТРЦ «Dream Town» 1 та 2 частина.

На момент проведення перевірки контрагент позивача ТОВ «Кантарі-фінанс груп» був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується копією витягу, який міститься в матеріалах справи (а.с.162-167 Т.1).

У зв'язку з вищезазначеним, між ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» і ТОВ «Кантарі-фінанс груп» укладено ряд письмових договорів на технічне обслуговування систем життєзабезпечення та виконання ремонтно-оздоблювальних робіт на Об'єктах ТРЦ «Dream Town», копії яких містяться в матеріалах справи.

Всі зазначені операції, відповідно до укладених договорів, відображені позивачем у податковому обліку у складі податкового кредиту та валових витрат відповідно, що підтверджується як наявними в матеріалах справи деклараціями так і даними проведеної відповідачем перевірки.

Крім того, в бухгалтерському обліку позивача зроблені відповідні записи щодо оприбуткування результатів виконаних робіт і послуг, що також підтверджується даними проведеної відповідачем перевірки.

Отже, наявність у позивача необхідних первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, та відповідність вказаних у них обсягів господарських операцій і задекларованих у податковій звітності сум від'ємного значення об'єкту оподаткування з податку на прибуток та сум податкового кредиту з ПДВ не заперечується контролюючим органом та підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, які досліджені судом апеляційної інстанції в повному обсязі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що податковий орган ані в ході проведення перевірки, ані під час судового розгляду в суді першої інстанції не надав належних та допустимих доказів про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів вбачається, що договори укладені між останнім та його контрагентами, мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, зазначено, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження включення податку на додану вартість до складу податкового кредиту необхідні документи, оформлені відповідно до вимог, встановлених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зокрема: документи, що підтверджують факт отримання товару від іншої особи та документи, що підтверджують зв'язок понесених витрат з господарською діяльністю платника податку.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що всі вищезазначені первинні бухгалтерські документи, які надані позивачем оформлені у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та повністю відображають реальність проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно із п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Отже, із положень зазначених правових норм законодавства вбачається, що формування платником податку витрат підприємства допускається за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а також використання отриманих за договором підряду послуг у власній господарській діяльності.

В даному випадку контролюючим органом не надано суду апеляційної інстанції доказів того, що позивачем не було використано у власній господарській діяльності отримані від контрагента послуги, надання таких послуг позивачу підтверджено всіма необхідними первинними документами.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України (далі по тексту - ПК України) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції проаналізувавши наведені норми чинного законодавства України проходить до висновку, що у Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Отже, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи апелянта, що первинні документи позивача не мають юридичної сили, у зв'язку із зазначенням у них господарських операцій з контрагентом, які фактично не відбулись, оскільки зазначене є лише припущеннями відповідача та не має належних та обґрунтованих доказів відповідно до ст. 70 КАС України.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що висновки відповідача про «фактично відсутні ресурси необхідні для здійснення господарської діяльності через встановлену відсутність інформації про наявні складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, відсутнє виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності у ТОВ «Кантарі-Фінанс Груп» зроблено виключно в ході аналізу податкової звітності, у зв'язку з неподанням балансу підприємства, а тому такі твердження є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції висновки щодо відсутності об'єктів оподаткування ПДВ та податком на прибуток, до яких прийшов контролюючий орган через призму припущень про ознаки фіктивності контрагента позивача та його контрагентів, яка (фіктивність) встановлена в Дослідженні управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у м. Києві від 31.03.2016 №93/16-30/33346854, не сприймаються судом як преюдиційна обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, в момент перевірки контролюючим органом не використовувалось Дослідження управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у м. Києві від 31.03.2016 №93/16-30/33346854.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження фактичного виконання послуг вказує, що позивач здійснював витрати на придбання у ТОВ «Кантарі-фінанс груп» робіт та послуг для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.01.2016 у справі № К/9991/72726/12 - «Платник податків (покупець товарів) не має обов'язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) або його посадовими особами порушення».

Таким чином, ТОВ «ВІТА ВЕРІТАС» було вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Епель О.В.