Справа № 813/3461/16
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року № 813/3461/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

представника позивача Топій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом В.о. керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява В.о. керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області (надалі по тексту - позивач) до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області (надалі по тексту - відповідач), в якій просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області щодо забезпечення проведення робіт з винесення меж історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення;

-зобов'язати Великолюбінську селищну раду Городоцького району Львівської області відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення.

Ухвалами суду від 13.10.2016 року відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд позов задовольнити.

В обґрунтуванні позовних вимог, представник позивача зазначила, що як вбачається з інформації, наданої Великолюбінською селищною радою Городоцького району Львівської області від 05.08.2016 року за №481, історико-архітектурний опорний план території курорту Любінь Великий на даний час є не виготовленим. Водночас, п.5 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002 року передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. На підставі вище наведеного, вбачається, що межі історичного ареалу на момент розгляду справи смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області не визначено, а також не закріплено такі в натурі (на місцевості). У зв'язку із чим, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явку уповноважених представників із невідомих суду причин не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. Однак, надіслав на електронну адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи, жодних підтверджуючих документів для обґрунтування причин перенесення розгляду справи, суду не було надано.

Судом, в порядку ст.128 КАС України було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Судом встановлено, що Городоцькою місцевою прокуратурою вивчено питання збереження та використання об'єктів культурної спадщини на території смт.Великий Любінь Городоцького району Львівської області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №878 від 26.07.2001 року «Про затвердження Списку історичних населених місць України» з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», затверджено Список історичних населених місць України, в тому числі до нього включено смт. Великий Любінь Львівської області та зобов'язано Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики разом з обласними державними адміністраціями затвердити науково-проектну документацію з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002 року «Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць» передбачено, що Міністерству культури і мистецтв, Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування забезпечити протягом 2002-2004 років визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць; затвердити до 2005 року правила охорони та використання історичних ареалів населених місць.

Пунктом 16 цього Порядку передбачено, що для кожного історичного ареалу визначаються режим використання і конкретні обмеження господарської діяльності на його території, які встановлюються правилами охорони та використання історичних ареалів населених місць.

Правила охорони та використання історичних ареалів населених місць повинні враховуватися під час розроблення місцевих правил забудови. Розроблення місцевих правил забудови є першочерговим для міст, що включені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Для зазначених міст місцеві правила забудови затверджуються відповідними радами за погодженням з Мінкультури, Держбудом чи уповноваженими ними органами охорони культурної спадщини.

Однак, всупереч вищенаведеним вимогам, як вбачається з інформації, наданої Великолюбінською селищною радою Городоцького району Львівської області від 05.08.2016 року за №481, історико-архітектурний опорний план території курорту Любінь Великий на даний час є не виготовленим.

Водночас, п.5 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002 передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

Із матеріалів справи вбачається, що межі історичного ареалу на момент розгляду справи смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області не визначено, а також не закріплено такі в натурі (на місцевості).

При цьому, згідно з п. 2 Постанови Міністерству культури і мистецтв, Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування зобов'язано забезпечити протягом 2002-2004 років визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць.

Відповідно до п. 4 Постанови, відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини.

Так, історичний ареал охоплює історично сформовану частину населеного пункту, що зберегла старовинний вигляд, розпланування та характер забудови і є спеціально виділеною територією історико-культурного значення із затвердженими межами, яка повинна фіксуватися в усіх землевпорядних і містобудівних документах і розглядатися як специфічний об'єкт містобудівного проектування.

Відповідно до ч.1 ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зокрема, зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного і історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

За змістом ст. ст. 53, 54, 150 Земельного Кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній і приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 53, 54, 122 Земельного кодексу України на органи місцевого самоврядування покладено обов'язок щодо організації землеустрою та визначено порядок використання земель історико- культурного призначення, що здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до вимог ст.ст. 4, 22 Закону України «Про землеустрій» суб'єктами землеустрою є землевласники та землекористувачі; землеустрій проводиться на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою.

Законом України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам'яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 34 зазначеного Закону території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Крім того, Закон України «Про охорону культурної спадщини», визначає певний статус, правовий режим використання та захист для кожного виду об'єктів культурної спадщини.

Стаття 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначає види об'єктів культурної спадщини, серед яких археологічні, історичні, об'єкти архітектури та містобудування, ландшафтні.

Таким чином, земельні ділянки в межах історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та його охоронна зона фактично належать до земель історико-культурного призначення.

Земельні ділянки в межах історичного ареалу смт. Великий Любінь, а також їх охоронні зони належать до земель історико-культурного призначення, а розпорядження Великолюбінською селищною радою земельними ділянками в межах згаданих об'єктів культурної спадщини до винесення та закріплення їх меж в натурі (на місцевості) суперечить чинному законодавству з огляду на те, що землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель, а Земельним кодексом України встановлено особливий порядок їх вилучення.

Пунктом 4, 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року №1094 «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення» визначено, що замовником проекту землеустрою може бути землевласник або землекористувач та проект розробляється відповідно до завдання, затвердженого замовником, який є невід'ємною частиною договору про розроблення проекту землеустрою.

Зокрема, згідно з п.п. 4, 10 «Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення» замовником проекту землеустрою може бути сільська, селищна, міська рада, яка в подальшому його і затверджує.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про землеустрій», з метою встановлення місця розташування об'єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються не за цільовим призначенням, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття у зв'язку з цим відповідних рішень органами місцевого самоврядування, проводиться інвентаризація земель.

Оскільки основним користувачем земельних ділянок в межах історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області є Великолюбінська селищна рада, саме до її компетенції віднесено забезпечення організації здійснення землеустрою, зокрема, встановлення меж земельних ділянок та історичного ареалу на місцевості, та віднесення земель в межах історичного ареалу до земель історико-культурного призначення.

Отже на переконання суду, відповідачем порушенні вимоги чинного законодавства та не проведені роботи з винесення меж історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 121 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

У відповідності до ст.121 Конституції України на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів громадян і держави в судах у випадках визначених законом.

Право на звернення прокурора або його заступника до окружного адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 60 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, у даних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а бездіяльність відповідачів порушує норми діючого земельного законодавства, а також законодавства, що регулює відносини у сфері використання об'єктів історико-культурного призначення.

У зв'язку із відсутністю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 звертається до суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Підставою подання до суду даного позову є необхідність захисту інтересів держави, в основі яких, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у даному випадку на охорону землі як національного багатства.

Відповідно до вимог п.п. 3-5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту і зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Підставою для представництва інтересів держави шляхом подання позову є те, що встановлення органом місцевого самоврядування розмірів плати за поховання суперечить основним принципам визначеним Законом України «Про поховання та похоронну справу».

Пунктом 5 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною бездіяльність Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області щодо забезпечення проведення робіт з винесення меж історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення в його межах земель до земель історико-культурного призначення.

3.Зобов'язати Великолюбінську селищну раду Городоцького району Львівської області відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт з винесення меж історичного ареалу смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області та закріплення їх в натурі (на місцевості) та віднесення земель в його межах до земель історико-культурного призначення.

4.Стягнути з Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області (81555, Львівська область, Городоцький район, смт. Великий Любінь, вул. Львівська,74; ) на користь прокуратури Львівської області сплачену суму судового збору у сумі 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 14 листопада 2016 року.