Справа № 2а-7975/11/1270
Суддя: Р.С. Твердохліб
Дата ухвалення: 2011-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Категорія №11.5
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 жовтня 2011 року Справа № 2а-7975/11/1270

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Твердохліба Р.С.,

за участю

секретаря судового засідання Григоренко-Тумасян А.М.

та

представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (довіреність від 04.01.2011 б/н).

від відповідача не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Луганська справу за адміністративним позовом дочірнього підприємства «Донбаснафтопродукт» товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаснафтопродукт» до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області про визнання незаконною бездіяльності та зобовязання спрямувати копію постанови, яка винесена за результатами розгляду заяви від 23 серпня 2011 року,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2011 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов дочірнього підприємства «Донбаснафтопродукт» товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаснафтопродукт» до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області про визнання незаконною бездіяльності та зобовязання спрямувати копію постанови, яка винесена за результатами розгляду заяви від 23 серпня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 серпня 2011 року на адресу відповідача разом з виконавчим листом було спрямовано заяву від 23 серпня 2011 року про примусове виконання рішення суду по справі №2а-1338/11/1270, яким було скасовано постанови про зупинення виконавчих проваджень №3525730, №23696362 та №16264764, а також зобовязано Ленінський ВДВС Луганського МУЮ винести постанови про поновлення вищевказаних виконавчих проваджень та здійснити усі, передбачені законом заходи по примусовому виконанню наказів Господарського суду Луганської області.

Станом на 07 вересня 2011 року на адресу позивача не надходило ніякої постанови, винесеної за результатами розгляду заяви від 23 серпня 2011 року про примусове виконання виконавчого листа по справі №1338/11/1270.

Таким чином позивач вважає, що відповідачем порушено його право на своєчасне отримання відповідної постанови, винесеної за результатами розгляду заяви від 23 серпня 2011 року про примусове виконання рішення суду по справі №2а-1338/11/1270.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в позові та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області адміністративний позов не визнав, про що подав заперечення на адміністративний позов, в яких у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив таке.

23 серпня 2011 року на виконання виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду №2а-1338/11/1270 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

23 вересня 2011 року державним виконавцем, на підставі пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої направлено до суду та сторонам.

В судове засідання представник відвідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню повністю, з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України та застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України та принципом рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, відповідно до якого усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (частина 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України).

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)»).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (стаття 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)»).

Відповідно до статті 1 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

У відповідності із статтею 17 України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Частиною 2 статті 4 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» передбачено, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною 1 статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; розяснює сторонам їхні права і обовязки.

Частиною 1 статті 25 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)») державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час судового розгляду справи, дочірнє підприємство «Донбаснафтопродукт» товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаснафтопродукт» 23 серпня 2011 року направило на адресу відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області заяву про примусове виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду за виконавчим листом №2а-1338/11/1270 (а.с. 5).

23 вересня 2011 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№29009277 (а.с. 34), яка була направлена сторонам виконавчого провадження за вихідним №4728/14-32/4 від 23 серпня 2011 року (а.с. 33).

Начальник Ленінського відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції листом повідомив відповідача про поновлення виконавчих проваджень №3525730, №23696362 та №16264764 та надав копії відповідних постанов від 12 вересня 2011 року (а.с.30-32).

23 вересня 2011 року відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області на підставі пункту 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з виконанням рішення суду було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№29009277 (а.с. 29). Зазначена постанова направлена сторонам виконавчого провадження за вихідним №5238/14-32/4 від 23 вересня 2011 року (а.с.28).

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Враховуючи, що за заявою позивача про примусове виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду за виконавчим листом №2а-1338/11/1270 від 23 серпня 2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження 23 серпня 2011 року ВП№29009277, тобто у той же день, позовні вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності в частині порушення строків розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №2а-1338/11/1270 задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності відповідача в частині не спрямування на адресу позивача копії постанови прийнятої за результатами розгляду заяви від 23 серпня 2011 року про примусове виконання виконавчого листа по справі №2а-1338/11/1270 в порядку і строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження», а також зобовязання позивача спрямувати на адресу позивача копію відповідної постанови задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Суд зазначає, що бездіяльність - це певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити в силу покладених на неї посадових обовязків згідно з чинним законодавством України. Це є пасивна поведінка субєкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Аналіз зазначених вище обставин справи та чинного законодавства дає підстави суду прийти до висновку, що доводи позивача про визнання незаконною бездіяльності відповідача є не обґрунтованими, оскільки субєктом владних повноважень вжиті всі необхідні дії по виконанню виконавчого листа, виданого Луганським окружним адміністративним судом у справі №2а-1338/11/1270. Не направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом позивачу хоча і є формальним порушенням частини 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», однак, позивачем не надано доказів того, що не надіслання зазначеної постанови порушило права позивача, враховуючи, що виконавче провадження ВП№29009277 закінчено у звязку із посним виконанням рішення Луганського окружного адміністративного суду у справі №2а-1338/11/1270.

Крім того, суд вважає, що стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні можуть бути оскаржені дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби по виконанню рішення або відмову у здійсненні передбачених цим Законом дій лише під час виконання ним своїх службових обовязків, тобто у разі наявності на виконанні в органі державної виконавчої служби відкритого виконавчого провадження.

В судовому засіданні встановлено, що 23 вересня 2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області було винесено постанову ВП№29009277 про закінчення виконавчого провадження у звязку з виконанням судового рішення.

Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області ВП№29009277 про закінчення виконавчого провадження у звязку з виконанням судового рішення у судовому порядку не оскаржувалась та не скасовувалась.

Суд зазначає, що вирішення питання про право без визначення способу виконання судового рішення не відновлює порушення права позивача на належне виконання виконавчого листа. Оцінка дій, бездіяльності, рішень відповідача можлива виключно після поновлення виконавчого провадження з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, визначених статтею 181 КАС України.

Відповідач як субєкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обовязок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, довів суду правомірність свого рішення, що є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 12 жовтня 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови у повному обсязі відкладено до 17 жовтня 2011 року, про що згідно вимог частини 2 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 10, 11, 17, 18, 69-72, 87, 94, 105, 158-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Згідно з частиною 3 статті 160 КАС України постанова складена у повному обсязі 17 жовтня 2011 року.

Суддя ОСОБА_2