Справа № 826/3320/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2016 року № 826/3320/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши у письмовому провадженні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов'язання провести перерахунок заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка виявилась у ненаданні вичерпної, достовірної, точної і обґрунтованої відповіді на мій запит від 12.01.2016 року;

- стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в частині невиплаченої премії за період роботи з 01.12.2012 року по 10.12.2012 року з врахуванням індексації, стягнувши при цьому середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки за періоди роботи в органах прокуратури України з 16.04.2009 по 16.04.2010 - 5 календарних днів; з 16.04.2011 по 16.04.2012 - 30 календарних днів; з 16.04.2012 по 16.04.2013 30 календарних днів; з 16.04.2013 по 14.11.2013 - 22 календарних дні та виплатити різницю, у тому числі нарахувати індексацію по цим заборгованостям, стягнувши при цьому середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок заробітної плати за листопад 2013 року та виплатити різницю, в тому числі нарахувати індексацію по цій заборгованості, стягнувши при цьому середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Генеральною прокуратурою України проігноровано норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст.. 2 Закону України «Про оплату праці», якими вимагається проведення виплат за невикористані чергові, додаткові відпустки із врахуванням індексу інфляції. Крім того, позивач не погоджується із виплаченою зарплатою за 10 днів листопада 2013 року у розмірі 2886 грн.

В судові засідання позивач не прибув, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи.

В наданих суду письмових запереченнях представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав того, що Генеральною прокуратурою України здійснено відповідно до вимог чинного законодавства та у повному обсязі, про що повідомлявся ОСОБА_1

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи клопотання позивача, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновків про наступне.

Як зазначає позивач та представник відповідача, ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу в.о. Генерального прокурора України №1592ц від 14.11.2013 року з посади слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

12.01.2016 року позивач звернувся до начальника управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту із заявою, в якій просив повідомити: «Чи проведено зі мною розрахунки у повному обсязі? Чи нараховувалась весною 2014 року заборгованість по оплаті праці з врахуванням індексації відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, ч. 5 ст. 95 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР? Якщо ні, з яких причин та чому?».

За результатами розгляду даної заяви Генеральна прокуратура України надала позивачу відповідь №18-159вих-16 від 02.02.2016 року, в якій зазначено, що розрахунок компенсації за невикористані відпустки було проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, тобто з урахуванням сум індексації заробітної плати, оскільки у пункті 4 зазначеного Порядку визначено перелік виплат, які не включаються під час обчислення середньої заробітної плати, а індексація заробітної плати в цьому пунктів відсутня.

Крім того, даним листом позивачу повідомлено, що стосується нарахування премії, то підстави і порядок преміювання прокурорсько-слідчих працівників, державних службовців, службовців та робітників органів прокуратури України визначено у Положенні про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 20.03.2006 року №623ц.

Додатково позивачу повідомлено, що всі розрахунки із заробітної плати здійснені відповідно до вимог чинного законодавства та у повному обсязі.

Незгода позивача із проведеними розрахунками зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу в.о. Генерального прокурора України №1592ц від 14.11.2013 року з посади слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом.

Постановою суду від 31.03.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2014 року постанову суду залишено без змін.

При постановлені зазначених рішень суд виходив з того, що неповний розрахунок у день звільнення не тягне за собою визнання протиправним наказу про звільнення, а є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України, а саме притягнення до відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.08.2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2014 року у справі за його позовом до Генеральної прокуратури України про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення заробітної плати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.09.2016 року в межах адміністративної справи №826/19790/13-а під час перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2014 р. у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2016 року залишено без змін.

Вимогами ст.129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

З матеріалів справи вбачається, що листом №18-2022вих-14 від 27.10.2014 року управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту від 20.09.2014 року, 21.09.2014 року та 06.10.2014 року щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку розглянуто.

При цьому вказано, що при звільненні позивачу було нараховано та перераховано на картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль» компенсацію за невикористані 16 календарних днів відпустки з урахуванням додаткової відпустки за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

Додатково повідомлено, що після уточнюючої інформації щодо залишків відпусток з прокуратури Рівненської області у березні 2014 року ОСОБА_1 нараховано та перераховано на картковий рахунок компенсацію за невикористані 55 календарних днів відпустки з урахуванням додаткової відпустки за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

Листом №18-2128вих-14 від 07.11.2014 року ОСОБА_1 за результатами розгляду звернення від 21.10.2014 року щодо надання інформації по проведених розрахунках при звільненні, повідомлено про надання йому розрахунково-платіжних відомостей зі складовими заробітної плати, які увійшли до розрахунку при звільненні.

При цьому, з листа №18-469вих-15 від 03.03.2015 року вбачається, що Управлінням планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Ваш лист від 04.02.2015 щодо правильності розрахунку середньоденної заробітної плати для нарахування компенсації за невикористані відпустки розглянуто.

Абзацами 1,2 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Відповідно до пункту 7 розділу IV зазначеного Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Суд звертає увагу, що позивачу роз'яснено, що у його випадку, середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за січень - жовтень 2013 року, тобто за фактично відпрацьовані в Генеральній прокуратурі України з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому нараховується компенсація за невикористані дні відпусток, що становить 294 календарні дні (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством).

До розрахунку середньоденної заробітної плати не увійшли виплати в сумі 971,02 грн., які нараховані у січні 2013 року, але припадають до календарного місяця грудня 2012 року, а саме: надбавка за вислугу років - 340,71 грн; надбавка за службу на посадах слідчих - 340,71 грн; надбавка за особливо важливі завдання - 289,60 грн.

Премія в сумі 2621,75 грн. включається в заробіток січня 2013 року, тобто в місяць в якому її нараховано (а не за який), згідно пункту 3 розділу III Порядку-.

З огляду на викладене середньоденна заробітна плата для компенсації за невикористані дні відпусток розрахована у відповідності до чинного законодавства.

12.01.2016 року позивач звернувся до начальника управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту із заявою, в якій просив повідомити: «Чи проведено зі мною розрахунки у повному обсязі? Чи нараховувалась весною 2014 року заборгованість по оплаті праці з врахуванням індексації відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, ч. 5 ст. 95 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР? Якщо ні, з яких причин та чому?».

За результатами розгляду даної заяви Генеральна прокуратура України надала позивачу відповідь №18-159вих-16 від 02.02.2016 року, в якій зазначено, що розрахунок компенсації за невикористані відпустки було проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, тобто з урахуванням сум індексації заробітної плати, оскільки у пункті 4 зазначеного Порядку визначено перелік виплат, які не включаються під час обчислення середньої заробітної плати, а індексація заробітної плати в цьому пунктів відсутня.

Крім того, даним листом позивачу повідомлено, що стосується нарахування премії, то підстави і порядок преміювання прокурорсько-слідчих працівників, державних службовців, службовців та робітників органів прокуратури України визначено у Положенні про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 20.03.2006 року №623ц.

Пунктом 1 розділу І Положення передбачалося, що преміювання здійснювалося щомісячно пропорційно відпрацьованому часу в межах фонду преміювання, затвердженого у кошторисах видатків та економії фонду оплати праці.

Додатково позивачу повідомлено, що оскільки, згідно із наказом Генерального прокурора України від 11.12.2012 №4966ц, ОСОБА_1 призначено в Генеральну прокуратуру України з 11.12.2012 року в порядку переведення з прокуратури Рівненської області (п. 5 ст. 36 КЗпП України), то премія у грудні позивачу нарахована та виплачена за відпрацьовані 15 робочих днів в Генеральній прокуратурі України. До 11.12.2012 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з прокуратурою Рівненської області, яка й здійснювала йому нарахування та виплату заробітної плати.

Також позивачу повідомлено, що абз. 3 п. 4 розділу І Положення передбачалось, що премія не виплачувалася працівникам за час відпусток, тимчасової непрацездатності, звільненим з роботи у місяці, за який провадиться преміювання, за винятком тих, які вийшли на пенсію, звільнились за станом здоров'я або у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) чи перейшли в порядку переведення на іншу роботу (п.5 ст. 36 КЗпП України). Таким чином, премія в місяць звільнення, тобто за листопад 2013 року не нараховувалась та не виплачувалась.

З огляду на наведене, позивачу повідомлено, що всі розрахунки із заробітної плати здійснені відповідно до вимог чинного законодавства та у повному обсязі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність оскаржуваної бездіяльності відповідача щодо ненаданні відповіді на запит позивача від 12.01.2016 року, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за весь час затримки заробітної плати та в частині позовних вимог щодо проведення перерахунку компенсації, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стаття 236 Кодексу законів про працю України передбачає обов'язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносин - суб'єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

Суд звертає увагу, що в силу положень ст. 236 Кодексу законів про працю України, саме той орган, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, вирішує питання про здійснення виплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виплати належних грошових коштів.

Як уже зазначалось вище, питання щодо поновлення позивача на посаді вирішено Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/19790/13-а, під час розгляду та вирішення якої, підстав для поновлення позивача на займаній посаді не вбачається.

Питання про стягнення суми компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку не може розглядатись як новий публічно-правовий спір.

Така позиція викладена і в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 19.06.2013 року №К/9991/92667/11 та від 16.10.14 р. К/9991/59485/12.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи, що під час розгляду та вирішення даної справи по суті судом встановлено обрання позивачем способу захисту порушеного права, який не відповідає тому, що передбачений чинним законодавством, суд, з урахуванням наведеного, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов