Справа № 815/4914/16
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2016-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4914/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення викладеного у формі Висновку про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 25.08.2012 року, викладеного у формі Висновку про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року та зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві (а.с. 4-10). В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що дії Відповідача порушують гарантовані Конституцією України права Позивача, а тому є незаконними. Також, заявила клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав зазначених у письмових запереченнях на позов (а.с. 36-38). Щодо клопотання представника позивача про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала. Тому суд, відповідно до ч.6 ст. 128 КАС України, продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що у 1988 році позивач прибув в Україну в м. Одесу та працював на Одеській взуттєвій фабриці відповідно до Урядової Угоди між Соціалістичною Республікою В'єтнам (далі -СРВ) та СРСР від 02.04.1981 року "Про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємствах і в організаціях СРСР". За час проживання в Україні у позивача народились двоє дітей, які отримали громадянство України.

24.12.2001 року позивач звернувся до ВГПІС УМВС в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу йому посвідки на постійне проживання в Україні згідно абзацу 3 пункту 4 розділу V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року.

У якості підстав, для документування посвідкою на постійне проживання, до заяви були надані: копія паспорту №РТ ПК 0019583 з перекладом на українську мову; довідка про відсутність судимості №195/2001-СИ від 21.09.2001 року; довідка про відсутність заперечень з боку Посольства С.Р. В'єтнаму в Україні №215/2001-СИ від 21.09.2001 року; розписка від 30.09.2001 року за підписом громадянина ОСОБА_1, про зобов'язання залишити територію України у разі відмови у видачі дозволу на проживання в Україні; три фотокартки 3,5x4,5 та квитанції про сплату держмита у сумі 8,50 грн. та послуг ВГПІС у сумі 5,10 грн.; свідоцтво про народження дитини НОМЕР_1 (не засвідчене у встановленому законодавством порядку); медична довідка 562/13 (видана 26.09.2001 року); Довідки №309662,№309663 від 03.07.2008 року про реєстрацію дітей громадянами України; Довідка №159 Одеської обласної державної адміністрації від 25.03.2003 року №13-308 про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР. Довідка від Виробничого підприємства ТКТ, видана 19.02.2003 року була надана пізніше, у наступному році, в порушення встановлених законом термінів подачі, тобто після отримання права на постійне проживання в Україні, чим підтверджується відсутність підстав на момент звернення з відповідною заявою.

06.02.2002 року керівництвом ВГПІС УМВС України в Одеській області Позивачу видано посвідку на постійне проживання на підставі абзацу 3 пункту 4 розділ V (Прикінцеві положення) Закону України «Про імміграцію», як особі, котра вже має дозвіл на імміграцію в Україну.

17.05.2007 року Позивачу було замінено посвідку на постійне проживання на НОМЕР_2, за № 2538, яка дійсна безстроково.

Також судом встановлено, що 09.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся за власною ініціативою до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про перевірку законності видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 0074 від 17.05.2007 року (а.с. 11).

12 серпня 2016 року позивач отримав у Головному управлінні ДМС України в Одеської області рішення Головного управління ДМС України в Одеській області від 25.05.2012 року, викладене у формі Висновку (відповідно до діючого на той час положеня) про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується супровідним листом ГУ ДМС України Одеській області від 12.08.2016р. № 5/3-253856 (а.с. 12-15).

Згідно з Висновком, ОСОБА_1 визнаний таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну, тобто скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., та вирішено в паспортному документі анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні», визнати недійсною та вилучити посвідку на Постійне проживання, НОМЕР_3 від 17.05.2007 року, зобов'язати анулювати реєстрацію позивача за місцем проживання та вчинити інші дії..

Не погодившись з висновком, Позивач оскаржив його у судовому порядку.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про часткове задовлення позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України за вищенаведеною нормою є необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вищенаведеним Законом.

Відділом громадянства і реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам - ОСОБА_1 , на підставі Закону України "Про імміграцію", 06.02.2002 року прийняте позитивне рішення про документування та видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Таким чином, Закон України "Про імміграцію" визначає поняття імміграції та, відповідно, іммігрантів, а ст.ст. 4, 9, 11 цього Закону визначають для них підстави, порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання.

Статтями 12, 13 Закону України "Про імміграцію" визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Так, згідно вимог зазначених статей цього Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасований, а видана на підставі такого дозволу посвідка на постійне проживання в Україні вилучена, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення (висновку), воно не містить жодних посилань на пункт Закону України "Про імміграцію", на підставі якого визнається недійсним дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання.

Згідно з висновком від 25.05.2012 року, єдиними підставами для визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання було те, що на час прийняття рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні, довідка від Виробничого підприємства ТКТ не була надана, та видана пізніше - 19.02.2003 року, у наступному році, тобто після отримання права на постійне проживання в Україні, чим підтверджується відсутність підстав на момент звернення з відповідною заявою.

Таким чином, відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, та наявність Закону України який би передбачав такі наслідки за таких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що подані позивачем із заявою про залишення в Україні на постійне проживання документи не містять недостовірних відомостей та не є підробленими.

Також, відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, згідно останньої частини Прикінцевих положень ЗУ "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання видавалась без оформлення дозволу на імміграцію, а тому відповідач не може скасувати те, що надано за Законом.

При цьому суд враховує, що з моменту отримання позивачем посвідки на постійне проживання минуло 14 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Отже, з боку позивача порушення законодавства про імміграцію відсутні, а фактично порушення допущені державним органом, який прийняв рішення за спливом встановленого Законом строку.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про прийняте рішення від 25.05.2012 року раніше ніж він дізнався в 2016 році.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці ЄСПЛ, є спільним для правопорядків держав - членів ЄС і набуває поширення у праві України. Порівняльний аналіз змісту принципу правової визначеності в європейському і національному праві сприятиме кращому розумінню його сутності й призначення у правовому регулюванні, а з'ясування вимог, які випливають з цього принципу, - пошуку більш ефективних способів адаптації законодавства України до принципів права.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Крім того, суд наголошує, що відповідачем по справі не доведено "Легітимної мети", а саме: "Обмеження повинно бути "необхідним у демократичному суспільстві": не є достатнім, щоб втручання, яке розглядається, належало до винятків, перелічених у пункті 2 статті 10, так само не є достатнім, щоб таке втручання виправдовувалося тим, що його предмет належить до якоїсь визначеної категорії або підпадає під дію правової норми, викладеної у формі загальних і безумовних понять: Суд має переконатися у тому, що втручання з огляду на факти і обставини конкретної справи, яку він розглядає, справді було необхідним. (Рішення у справі "Санді Таймс" проти Сполученого Королівства" від 26 березня 1979 р., п. 65.).

При визначенні питання "необхідності в демократичному суспільстві" держави користуються свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до свободи вираження поглядів, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти. Будь-яке непропорційне втручання не буде вважатись "необхідним у демократичному суспільстві".

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Таким чином, важливим є визначити, чи належним чином національні органи влади використали свою свободу повноважень... (Рішення у справі "Ляшко проти України" (Lyashko v. Ukraine) від 10 серпня 2006 р., Заява № 21040/02, п. 47).

Відповідач при прийнятті рішення діяв у межах повноважень, але не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та не пропорційно, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення не був дотриманий.

Так, судом встановлено, що Позивач разом із родиною проживає у власній квартирі за адресою: вул. Михайла Грушевського, 39/1, корп. 1, кв. 7, м. Одеса, свідоцтво про права власності на квартиру та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно містяться в матеріалах справи (а.с. 22-23)./

Позивач має неповнолітню дитину, народжену в Україні, яка за своїм територіальним походженням мають набула українське громадянство: Ле Дай 24.12.1999р. (а.с. 20-21).

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що неповнолітня донька перебуває на утриманні свого батька, потребує його допомоги, тому рішення про скасування посвідки на постійне проживання порушує не лише права позивача, але й права та інтереси його дитини.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Зокрема ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно з судовою практикою ЕСПЛ: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

З урахуванням європейських принципів суд приходить до висновку, що суб'єктом владних повноважень не доведено легітимної мети прийнятого рішення. При цьому, застосоване обмеження не було необхідним у демократичному суспільстві з огляду на обставини справи, які встановлені при розгляді справи.

Враховуючи вказані обставини, рішення про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року, не може бути визнано таким, що прийняте на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому є противоправним.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин у справі суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 128, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 25.05.2012 року про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні та зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання- задовольнити.

Скасувати рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25.05.2012 року, викладене у формі Висновку про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку ОД № 0074 від 17.05.2007 року на постійне проживання в Україні, видану громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Бутенко А.В.