Справа № 0907/2-а-9506/2011
Суддя: Домбровська Г. В.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 0907/2-а-9506/2011
Провадження № 2-а/344/6/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: Домбровської Г.В.

при секретарі с/з: Устинській Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області адміністративну справу

за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону

в інтересах держави

в особі

Міністерства оборони України

в особі

Івано-Франківської КЕЧ району

до Івано-Франківської міської ради

треті особи 417 управління начальника робіт,

ЗАТ "Прикарпаттянафтопродукт",

ТОВ « КСА ГРУП»

про встановлення відсутності компетенції суб`єкта владних повноважень та

скасування п.28 рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006р.

У судовому засіданні 10 листопада 2016 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину Постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И

Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Івано-Франківської КЕЧ району (надалі «позивачі») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі «Відповідач»), треті особи 417 управління начальника робіт, ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», ТОВ «КСА ГРУП» про встановлення відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень Івано-Франківської міської ради вирішувати питання розпорядження землями Міністерства оборони України; скасування пункту 28 рішення суб`єкта владних повноважень Івано-Франківської міської ради від 06 липня 2006 року «Про вилучення та надання земельних ділянок», яким вирішено вилучити, за згодою земельну ділянку площею 0,5952 га на АДРЕСА_1 у військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України; затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки закритому акціонерному товариству «Прикарпаттянафтопродукт» площею 0,5952 га на вул. В.Чорновола, 157 з передачею її в оренду, терміном на три роки, для обслуговування виробничого комплексу; зобов`язати ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» укласти договір оренди землі.

Прокурор військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону та представник Івано-Франківської КЕЧ району в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Зокрема, як зазначили представники сторони Позивача, під час проведення ревізії питань законності використання майна 417 управління начальника робіт (яке є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України) за період з 01 грудня 2006 року по 30 вересня 2009 року було виявлено факт незаконного вилучення Івано-Франківською міською радою земельної ділянки площею 0,5952 га, яка розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул.. Чорновола, 157.

На думку представників позивачів, Івано-Франківська міська рада в порушення вимог чинного законодавства України, не маючи на це відповідних повноважень, незаконно вилучила з власності Міністерства оборони України та передала в оренду ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» терміном на три роки, чим порушила вимоги статті 143 Конституції України та статті 12 Земельного кодексу України, розпорядившись землями оборони і тим самим вирішивши питання державного значення, яке не віднесене до її компетенції.

Вилучена Відповідачем та передана в оренду юридичній особі земельна ділянка площею 0,5952 га, яка розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, як зазначили представники позивачів, не належить до комунальної власності, оскільки належить до земель Міністерства оборони України та на яку є державний акт на право постійного користування.

Крім того, представники позивачів покликалися на те, що передана Відповідачем ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» для обслуговування виробничих приміщень земельна ділянка площею 0,5952 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не могла бути передана, так як у Відповідача відсутня компетенція вирішувати питання розпорядження землями оборони та передачу їх в оренду юридичним особам.

Міністерство оборони України явку уповноваженого представника в судове засідання 10 листопада 20169 року не забезпечило, про дату та час судового засідання повідомлене належним чином.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення представника Міністерства оборони України, в яких представник покликається на відсутність у Івано-Франківської міської ради повноважень щодо розпорядження землями оборони.

Представник Відповідача Івано-Франківської міської ради, в судовому засідання проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов.

Зокрема, як зазначила представник Відповідача, при прийнятті оскаржуваного рішення Відповідач дія виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством України.

Так, представник Відповідача вказала на те, що земельну ділянку площею 0,5952 га, яка розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, було вилучено за згодою командира Військової частини НОМЕР_2 , на користь ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», для обслуговування придбаних даною юридичною особою матеріальних цінностей згідно договору.

Крім того, в судовому засіданні представник Відповідача покликалася на те, що позивачами не доведено належними засобами доказування тієї обставини, що земельна ділянка площею 0,5952 га, яка розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, відноситься до земель оборони.

Представник третьої особи ТОВ « КСА ГРУП», в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні.

Зокрема, як зазначив представник третьої особи, позивачами не доведено того факту, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, а тому у Івано-Франківської міської ради були відсутні повноваження щодо розпорядження нею.

Треті особи 417 управління начальника робіт та ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», явку уповноважених представників до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судових засіданнях повідомлені належним чином, підтвердження чого містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторони Позивача, представника Відповідача та представника третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Відповідно до статті 77 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Відповідно до частин 2-3 статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Правові засади і порядок використання земель оборони врегульовано Законом України «Про використання земель оборони» (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до частин 1-4 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

Згідно з пунктом 19 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. N 483 право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.

Як встановлено Судом, 06 липня 2006 року Івано-Франківською міською радою було прийнято рішення «Про вилучення та надання земельних ділянок», відповідно до пункту 28 якого вилучено, за згодою, земельну ділянку площею 0,5952 га по АДРЕСА_2 МОУ; затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ЗАТ «Прикарпаттянафтопрдукт» площею 0,5952 га на вул. Чорновола, 157, з передачею її в оренду, терміном на три роки, для обслуговування виробничого комплексу (договір купівлі-продажу від 23.09.2004р.); зобов`язано ЗАТ «Прикарпаттянафтопрдукт» укласти договір оренди землі.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка площею 0,5952 га по вул. Чорновола, 157, м. Івано-Франківськ, відноситься до земель оборони та є державною власністю, а до повноважень Івано-Франківської міської ради, як органу місцевого самоврядування, не входить повноваження щодо вилучення земельних ділянок із державної влади в комунальну власність, а також на відсутність у Відповідача повноважень розпоряджатися землями оборони, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом про встановлення відсутності у Відповідача повноважень вирішувати питання розпорядження землями Міністерства оборони України та скасування пункту 28 Рішення Івано-Франківської міської ради від 06 липня 2006 року «Про вилучення та надання земельних ділянок».

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В той же час, в частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені та є усталеними у практиці європейських країн. Суб`єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, приймаючи рішення, вчиняючи дії, чи допускаючись бездіяльності.

Таким чином, завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

До того ж, відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплений статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип законності кореспондує положенню частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до вимог якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон, так і повноваження, які є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань).

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Іншими словами, при виконанні поставлених перед адміністративним судочинством завдань адміністративний суд перевіряє законність та обґрунтованість реалізації органом публічної адміністрації, його посадовою чи службовою особою компетенції (наданих законом повноважень). Критеріями такої перевірки є: відповідність оскаржуваного акта приписам, що встановлені у законі; дотримання органом меж повноважень, наданих йому законом; дослідження органом передбачених у законі обставин, що є підставою прийняття акта; збереження чинності законом, на основі якого прийнято акт; відсутність спотворення змісту закону, що покладений в основу рішення; додержання правил, строків, форми та процедури прийняття акта.

Як випливає зі змісту оскаржуваного пункту 28 Рішення Івано-Франківської міської ради від 06 липня 2006 року «Про вилучення та надання земельних ділянок», Відповідачем було вилучено за згодою, земельну ділянку площею 0,5952 га по АДРЕСА_2 МОУ; затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ЗАТ «Прикарпаттянафтопрдукт» площею 0,5952га на вул. Чорновола, 157, з передачею її в оренду, терміном на три роки, для обслуговування виробничого комплексу (договір купівлі-продажу від 23.09.2004р.); зобов`язано ЗАТ «Прикарпаттянафтопрдукт» укласти договір оренди землі.

Згідно договору купівлі-продажу №1 від 23 вересня 2004 року Військова частина НОМЕР_2 продала, а ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» купило матеріальні цінності: кран баштовий С-981, випуск 1979 з підкрановими шляхами; кран козловий ККЕ-12,5 випуск 1986 з підкрановими шляхами; комплект сховища СРМ.

Отже, ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» згідно вищевказаного договору було власником складських приміщень, баштового та козлового кранів, що знаходяться па території, що належить Військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до частин 1-2, 5 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначено статтею 141 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення).

Зокрема, підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (пункт а частини 1 статті 141 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 142 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час реалізації оскаржуваних повноважень та прийняття оскаржуваного рішення) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Як встановлено Судом, 27 квітня 2005 року командир Військової частини НОМЕР_2 звернувся із листом-заявою до міського голови м. Івано-Франківська та начальника управління земельних ресурсів із проханням вилучити із території військової частини НОМЕР_2 земельну ділянку, необхідну для обслуговування придбаних ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» матеріальних цінностей, згідно договору.

Таким чином, Судом встановлено, що земельна ділянка була вилучена за згодою землекористувача, а саме військової частини, та у зв`язку із відчуженням майна.

Крім того, на виконання оскаржуваного рішення 18 серпня 2006 року між Івано-Франківською міською радою (орендодавець) та ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до якого ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» прийняло в строкове платне володіння і користування земельну ділянку для обслуговування виробничого комплексу, яке знаходиться на вул. Чорновола, 163-б в м. Івано-Франківську.

Як випливає зі змісту листа управління земельних відносин від 09 березня 2016 року термін дії договору оренди закінчився 13 грудня 2009 року та на новий термін не поновлювався.

В подальшому, як встановлено Судом, згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 28 січня 2016 року спірну земельну ділянку передано в оренду ТОВ «КСА ГРУП» у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу від 11 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Чичила А.Г. зареєстрованого в реєстрі за №1341, відповідно до якого ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» (продавець) передав, а ТОВ «КСА ГРУП» (покупець) прийняв у власність нерухоме майно: адміністративний будинок, що знаходиться за адресою: вул. Чорновола, 163-Б, м. Івано-Франківськ. Даний об`єкт розташованим на земельній ділянці, площею 0.5952 га, за адресою: вул. Чорновола, 163-Б, м. Івано-Франківськ, кадастровий номер земельної ділянки :25:009:0033.

В той же час, посилаючись на відсутність компетенції у Відповідача щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, яка відноситься до земель оборони і щодо розпорядження якою чинним законодавством передбачено спеціальний імперативний порядок, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

На підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки площею 0,5952 га по вул. Чорновола, 157 в м. Івано-Франківську до земель оборони позивачами надано суду копію Державного акту на право користування землею серії Б №024794 від 1982 року (том 1, а.с. 24-26), зі змісту якого вбачається, що Виконавчим комітетом Івано-Франківської районної ради за землекористувачем в/ч 13709 було закріплено в безстрокове і безоплатне користування 351,6 гектарів землі в межах згідно з планом користування. Землю надано для державних потреб.

В той же час, Суд звертає увагу на те, що зі змісту вищевказаного державного акту не вбачається того факту, що земельна ділянка площею 0,5952 га по вул. Чорновола, 157 в м. Івано-Франківську відноситься до земель оборони, оскільки відповідно до вказаного документу відповідній військовій частині було передано в безстрокове і безоплатне користування 351,6 гектарів землі в межах згідно з планом користування.

При цьому, відповідно до наявного в матеріалах справи листа Відділу Держгеокадастру у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області №18-28-5555.5-660/2-16 від 15 березня 2016 року (том 2 а.с. 43) згідно даних національної кадастрової системи земельна ділянка площею 0,5952 га по вул. Чорновола, 163-б (кадастровий номер :25:009:0033) знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

При цьому, статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено правило належності та допустимості доказів, за змістом якого належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Враховуючи вищезазначене, Суд звертає увагу на те, що, звертаючись з даним адміністративним позовом до суду, позивачі, які підставою заявлених позовних вимог визначили відсутність компетенції у Відповідача на прийняття оскаржуваного рішення, повинні надати належні докази на підтвердження відсутності такої компетенції.

В спірних правовідносинах умовою задоволення позову є наявність належних доказів на підтвердження того, що спірну земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства віднесено саме до земель оборони.

Відповідні докази в матеріалах справи відсутні і представниками позивачів таких доказів суду надано не було.

При цьому, Суд звертає увагу на те, що фактично доводи представників позивачів про віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони ґрунтуються на їх припущеннях, що, в розрізі положень процесуального закону, не допускається.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене в сукупності, Суд дійшов висновку про те, що в даній адміністративній справі позивачами не доведено належними засобами доказування факту відсутності у Відповідача компетенції на прийняття оскаржуваного рішення.

Інших належних доказів протиправності пункту 28 Рішення Івано-Франківської міської ради від 06 липня 2006 року позивачами Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 99, 100, 158-163 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Суддя Домбровська Г.В.