Справа № 818/1257/16
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

С У М С Ь К И Й О К Р У Ж Н И Й А Д М І Н І С Т Р А Т И В Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 р. Справа № 818/1257/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шаповала М. М.

за участю секретаря судового засідання - К. Є. Цабеки,

представника позивача - І. В. Крамаренко,

представника відповідача - С. А. Чхуна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання незаконним та скасування повідомлення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - УДМСУ в Сумській області) від 19.08.2016 № 20 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги мотивує тим, що вказане повідомлення відповідача є незаконним, оскільки спеціалісти УДМСУ в Сумській області не роз`яснили йому зміст повідомлення, і тому позивач був упевнений в задоволенні своєї заяви на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Зазначає, що в разі повернення до Республіки Ірак його буде заарештовано через зраду культурі та релігії, а також побоюється за своє життя через ведення військових дій на території Іраку.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав доводи, викладені в письмових запереченнях на позов (а.с. 22-27) та стверджував, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними в ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU та в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Притому завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин незалежності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено п. 51 Керівництва УВКБ ООН або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU. Позивач не повідомляє про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань, належності до певної соціальної групи та не надає жодних документів на підтвердження свої слів щодо фактів його переслідування в країні походження.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що згідно з копією реєстраційного листка Даіг Ахмед Неамах є громадянином Республіки Ірак, місце народження - м. Азізія, Вассіт, Ірак, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт, сімейний стан - одружений, освіта - незакінчена вища, навчався у Сумському державному університеті (а.с. 39 ).

19.09.2010 позивач прибув на територію України з метою навчання в Сумському державному університеті.

28.07.2016 ОСОБА_1 звернувся до УДМСУ в Сумській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 28-32). У своїй заяві просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вважає, що його можуть вбити рідні дівчини, з якою він зустрічався під час перебування влітку 2015 року в Іраку, в порушення існуючих традицій.

Наказом УДМСУ в Сумській області від 28.07.2016 № 107 (а.с. 38) заява була прийнята до розгляду.

28.07.2016 позивач та перекладач підписали протокол про ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками, стосовно якого прийнято рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41) та роз`яснення про порядок реєстрації місця проживання (а.с. 42).

11.08.2016 була проведена співбесіда з позивачем, за результатами якої складено протокол, який підписаний позивачем та перекладачем (а.с. 53-56).

Наказом УДМСУ в Сумській області від 17.08.2016 № 113 (а.с. 9) позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 19.08.2016 вручено повідомлення про відмову в оформленні таких документів (а.с. 9).

Правовою підставою для прийняття спірного повідомлення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.072011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 28.07.1951, Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара УВК ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік).

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМСУ в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення. Зокрема, заявник повідомив, що він не може повернутися до Іраку, оскільки його можуть вбити рідні дівчини, з якою він, в порушення існуючих традицій, зустрічався під час перебування влітку 2015 року в Іраку.

Позивачем не було надано суду доказів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI. Наведений позивачем поодинокий випадок нападу не може кваліфікуватись як переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Твердження позивача, викладені в заяві та у протоколі співбесіди, щодо побоювань зазнати переслідування від родини дівчини через кровну помсту, суд вважає необґрунтованими та не підтверджені переконливими доказами.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Щодо заяв про надання статусу біженця відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, заснованих на побоюванні переслідувань через приналежність особи сім`ї або клану, залучених у кровну помсту" від 17.03.2006 кровна помста спонукає членів однієї сім`ї вбивати членів іншої сім`ї у відповідних діях відплати, які виконуються відповідно до старовинних кодексів честі та поведінки. Дана практика відноситься до середньовічних часів і в наш час все ще спостерігається в деяких місцях, включаючи Албанію, Косово (Сербію та Чорногорію), а також північний Кавказ. Традиційно тільки дорослі люди чоловічої статі стають мішенню кровної помсти, яка може тривати десятиліттями, і може вимагати знищення всіх членів сім`ї чоловічої статі.

Повідомлену позивачем ситуацію "насилля в ім`я честі" суд визнає такою, що не може бути покладено в основу задоволенню його позову оскільки відповідно до Керівних принципів УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб з Іраку, які шукають притулок від 31.05.2012, злочини проти честі - це насилля з боку членів сім`ї, скоєне для захисту честі сім`ї. Тобто наведені позивачем факти не можуть кваліфікуватись як переслідування в розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця. ім`я честі". Відповідно до Керівних принципів УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб з Іраку, які шукають притулок від 31.05.2012, злочини проти честі - це насилля з боку членів сім`ї, скоєне для захисту честі сім`ї. Тобто наведені позивачем факти не можуть кваліфікуватись як переслідування в розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Згідно з інформацією, наданою позивачем від час співбесіди, він змушений був покинути Ірак, побоюючись за своє життя, але з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише після того, як не вдалося вирішити питання законності перебування на території України через укладення шлюбу з громадянкою України.

Статтею 15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011 визначено підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди, яка включає: (A) смертну кару або приведення її у виконання; або (B) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або (C) серйозну та індивідуальну загрозу життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Позивач не надав доказів переслідування державними органами, загрози застосування до нього смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Заявник не повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесіди про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності. Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції. Проте всупереч частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій позивач не надав. До правоохоронних органів позивач не звертався

Згідно з інформацією з країни походження (а.с. 44-47) територія Вассіт знаходиться на сході Іраку та не охоплена збройним конфліктом. Отже, не зважаючи на те, що в частині північно-західних та північних центральних регіонах Фраку є напруженою, не має підстав вважати, що рівень масового насилля в інших регіонах настільки високий, що буде реальна загроза заподіяння цивільному населенню серйозної шкоди.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що "Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 19.08.2016 № 20 прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання незаконним та скасування "Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 19.08.2016 № 20 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 08.11.2016.

Суддя М.М. Шаповал