Справа № 826/671/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

11 листопада 2016 року 08:15 справа №826/671/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Головного управління Національної поліції у місті Києві 2. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач 1), в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 24 червня 2009 року №539 о/с, в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ; 2) визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 08 липня 2010 року №621 о/с, в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ; 3) поновити позивача на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах, визначених чинним законодавством.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/671/16; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року залучено до участі в адміністративній справі в якості співвідповідача Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, ГУ МВС).

В судовому засіданні 01 серпня 2016 року позивач позовні вимоги підтримав, представники відповідачів проти позову заперечили; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

На підставі наказу ГУ МВС від 24 червня 2009 року №539 о/с відповідачем прийнято наказ від 08 липня 2009 року №621 о/с "Щодо особового складу", відповідно до якого згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) майора міліції ОСОБА_1 (М-090017), заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку, з 09 липня 2009 року.

Позивач вважає вказані накази протиправними, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ накладено поспішно, до завершення кримінального провадження; станом на день звернення позивача до суду обвинувальні вироки щодо ОСОБА_1 скасовані, а кримінальне провадження - закрите.

Відповідачі подали до суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначили про правомірність звільнення ОСОБА_1 та звернули увагу на припинення кримінального провадження за нереабілітуючими підставами.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно підпункту "є" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Таким чином, в межах даного спору суду належить встановити правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення за порушення дисципліни у вигляді звільнення та факт перебування позивача у громадському місці в нетверезому стані і заволодіння особистими речами громадянина Б.

У відповідності до статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

За правилами статті 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Виходячи з наведених норм Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, суд приходить до висновку, що притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення дисципліни, можливе за умови доведення належними доказами фактів порушень працівником внутрішніх справ вимог законодавства.

Судом встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 20 травня 2009 року стосовно заступника начальника відділу Управління карного розшуку ГУ МВС ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України - незаконне придбання і перевезення з метою збуту та збут особливо небезпечних наркотичних засобів та наркотичних засобів, обіг яких обмежено, за попередньою змовою групою осіб.

За результатами проведення службового розслідування за фактом порушення кримінальної справи, відповідачем 2 складено висновок від 24 липня 2009 року, яким рекомендовано за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у грубому ігноруванні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, нехтуванні інтересами служби, що призвело до порушення кримінальної справи за фактом незаконного збуту наркотичних засобів за попередньою змовою групою осіб, заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ згідно з підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2009 року по справі №1-288 кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 307, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України, повернуто Генеральному прокурору на додаткове розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2010 року по справі №11-а-1102/10 постанову Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2009 року скасовано. Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 307, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України, повернуто на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 30 грудня 2010 року по справі №1-766 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 307, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України, і призначено покарання:

за частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України - сім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яка є власністю засудженого;

за частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України - шість років позбавлення волі з позбавленням права протягом трьох років обіймати посади в правоохоронних органах і з конфіскацією всього майна, яка є власністю засудженого.

На підставі статті 70 Кримінального кодексу України ОСОБА_1 за сукупністю злочинів визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим основним покаранням у вигляді семи років позбавлення волі з позбавленням права протягом трьох років обіймати посади в правоохоронних органах і з конфіскацією всього майна, яка є власністю засудженого.

На підставі статті 54 Кримінального кодексу України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання майора міліції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2011 року по справі №11/2690/1422/2011 вирок Деснянського районного суду міста Києва від 30 грудня 2010 року стосовно ОСОБА_1 скасовано та направлено справу до Деснянського районного суду міста Києва на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2012 року по справі №1-22/2012 кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною другою статті 307, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України, повернуто Генеральному прокурору України для організації проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2012 року по справі №11/2690/1880/2012 постанову Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2012 року щодо ОСОБА_1 за частиною другою статті 307, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України скасовано, кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2013 року №754/1273/13-к визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого статтею частиною другою 307 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі статті 77 Кримінального кодексу України, без конфіскації майна.

В силу статті 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

На підставі статті 76 Кримінального кодексу України зобов'язано ОСОБА_1 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання.

Виправдано ОСОБА_1 за частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України за відсутністю в його діях складу злочину.

На підставі статті 54 Кримінального кодексу України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання майора міліції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року по справі №11/796/840/2013 вирок Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2014 року №5-4861км13 вирок Деснянського районного суду міста Києва від 29 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасовано, і справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року по справі №754/4860/14к кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого частиною першою статті 307 Кримінального кодексу України повернуто Генеральному прокурору України для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року по справі №11/796/722/2014 вирок Деснянського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року залишено без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.

Постановою про закриття кримінального провадження від 03 листопада 2015 року кримінальне провадження №0000050, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 січня 2015 року за фактом можливого збуту наркотичних засобів начальником відділу УКР ГУМВС України в місті Києві, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України, закрито, у зв'язку з відсутністю в діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України.

На підставі зазначеного, позивач звернувся до відповідача 1 із заявою від 26 листопада 2015 року, у якій просив поновити його на службі в поліції на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку, як безпідставно звільненого згідно з наказами від 24 червня 2009 року №539 о/а та від 07 липня 2009 року №621 о/с.

Листом від 18 грудня 2015 року №14/0-20-оп "Про надання відповіді" відповідач 1 відмовив позивачу в задоволенні заяви від 26 листопада 2015 року, посилаючись на статтю 61 Закону України "Про Національну поліцію", відповідно до якої не може бути поліцейським особа, яка має непогашену або не зняту судимість за вчинення злочину, крім реабілітованої.

Як вже зазначалось, за результатами проведення службового розслідування за фактом порушення кримінальної справи, відповідачем 2 складено висновок від 24 липня 2009 року, з якого вбачається, що за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у грубому ігноруванні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, нехтуванні інтересами служби, що призвело до порушення кримінальної справи за фактом незаконного збуту наркотичних засобів за попередньою змовою групою осіб, заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ згідно з підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, підставою для висновку про порушення позивачем вимог службової та професійної етики, нехтування в інтересах служби, стали обставини, що є предметом доказування у кримінальному провадженні стосовно підозрюваного ОСОБА_1

Згідно із частиною статті 21 Закону України "Про міліцію" звільнення працівника міліції зі служби у зв'язку з обвинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили.

Пунктом 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, також передбачено, що особи рядового або начальницького складу, засуджені за вчинення злочину або притягнуті до адміністративної відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, підлягають звільненню із служби в органах внутрішніх справ у триденний строк з дня отримання органом внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Як зазначено в пункті 8 статті 12 Дисциплінарного статуту звільнення з органів внутрішніх справ - є видом дисциплінарного стягнення.

Згідно із статтею 14 Дисциплінарного статуту звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Разом з цим, у статті 15 Дисциплінарного статуту не має жодного посилання на вчинення дисциплінарного проступку, несумісного з подальшим проходженням служби в органах внутрішніх справ України, який виразився у грубому порушенні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, ігноруванні відомчих нормативних актів щодо дотримання дисципліни та законності, що у подальшому призвело до порушення кримінальної справи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України N 9-рп/99 від 27 жовтня 1999 року передбачено, що "Кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду".

Суд звертає увагу, що особа, щодо якої проводиться службове розслідування, порушено кримінальну справ, може бути відсторонена від виконання службових обов'язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавок за вислугу років та безперервну службу, інших надбавок і виплат.

В даному випадку, замість відсторонення позивача від виконання службових обов'язків на час проведення службового розслідування та вирішення кримінальної справи по суті, позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, підставою для чого стало порушення саме службової дисципліни, невиконання своїх службових обов'язків, що призвело до настання цієї надзвичайної події.

Враховуючи те, що провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності закрито за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України, а факт порушення позивачем службової дисципліни відповідачами не доведено, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось незаконно, тому накази відповідача від 24 червня 2009 року №539 о/с та від 08 липня 2010 року №621 о/с є протиправними та підлягають скасуванню, у зв'язку із чим позивача належить поновити на посаді, як незаконно звільненого працівника.

Однак, щодо позовних вимог позивача в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві, суд керується наступним.

Як визначає пункт 24 Положення про проходження служби, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вище встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Проте, на час розгляду та вирішення справи відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення ГУ МВС відсутній, що є підставою для поновлення позивача на попередній посаді, а саме на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку ГУ МВС.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд керується наступним.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

В матеріалах справи наявна довідка про доходи позивача від 21 січня 2016 року №122, яка містить відомості лише про суму нарахованої заробітної плати за травень 2009 року.

Разом з тим, у вказаній довідці не визначено середньомісячної заробітної плати та кількості фактично відпрацьованих днів, що унеможливлює визначити суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача; тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у цій частині та стягнути з відповідача 2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без зазначення конкретної суми.

В частині дотримання позивачем строку звернення, передбаченого частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, в частині позовних вимог суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідачі посилаються на пропущення позивачем місячного строку звернення до суду, так як ОСОБА_1 був ознайомлений зі спірними наказами при ознайомленні з матеріалами досудового розслідування.

Разом з цим, позивач стверджує, що про оскаржувані накази йому стало відомо лише 25 грудня 2015 року за наслідками отримання постанови про закриття кримінального провадження від 03 листопада 2015 року. Доказів, які б підтверджували зворотне, відповідачами до суду не надано.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивач звернувся до суду в межах місячного строку звернення, встановленого частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірність звільнення позивача відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 24 червня 2009 року №539 о/с в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

3. Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 08 липня 2010 року №621 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

5. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

6. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

7. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко