Справа № 826/17669/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р., Мамчура Я.С., Сорочко Є.О. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та просив: - визнати незаконними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області по звільненню ОСОБА_5 та протизаконним наказ ГУ від 24.07.2015р. № 393 о/с щодо звільнення ОСОБА_5 та скасувати його; - поновити його на роботі в Головному управлінні МВС України в Київській області з наданням йому вільної штатної посади в підрозділах ГУ у відповідності до його освіти, спеціального звання раніше займаної посади, набутого досвіду роботи; - стягнути на його користь з Головного управління МВС України в Київській області середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 24.07.2015р. по день винесення рішення суду із розрахунку 120,51 грн. середньоденної заробітної плати та моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.; - зобов'язати ГУМВС України у Київський області змінити дату звільнення ОСОБА_5 з 24.07.2015р. на фактичний день видачі трудової книжки; - зобов'язати ГУМВС України в Київський області видати ОСОБА_5 трудову книжку; - стягнути з ГУМВС України у Київський області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 604,88 гривень.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління МВС України в Київській області № 393 о/с від 24.07.2015 року «По особовому складу» про звільнення капітана міліції ОСОБА_5 (М - 248182), старшого інспектора відділу ветеринарної міліції, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Поновлено ОСОБА_5 на посаді старшого інспектора відділу ветеринарної міліції Головного управління МВС України в Київській області.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення) з 27 липня 2015 року по 27 вересня 2016 року у розмірі 40 436,55 грн.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь ОСОБА_5 5 000 (п'ять тисяч) грн., 00 коп. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з квітня 2006 року працював в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області у відділі ветеринарної міліції на посаді старшого інспектора.

У зв'язку з ліквідацією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, в рамках реформування правоохоронної системи України, відбулося скорочення штатів у вказаному Управлінні.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області № 393 о/с від 24 липня 2015 року капітана міліції ОСОБА_5 (М - 248182), старшого інспектора відділу ветеринарної міліції, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Підставою для звільнення слугував наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 17.03.2015р. № 561, попередження про можливе наступне вивільнення від 19.05.2015р.

Позивач, вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В своїй постанові від 17 лютого 2015 року № 21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб, на момент виникнення спірних правовідносин, були визначені та врегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ.

Згідно ст. 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

В силу п. 8 Положення № 114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Порядок звільнення працівника через скорочення штатів вказаним Положенням не визначений, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення норм трудового законодавства.

Так, згідно частини 1 статті 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Наведене відповідає практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеній у постанові від 28 жовтня 2014 року № 21-484а 14.

Як вбачається з матеріалів справи та було зазначено вище, у зв'язку з ліквідацією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, в рамках реформування правоохоронної системи України, відбулося скорочення штатів у вказаному Управлінні. Як зазначалося відповідачем, позивача повідомлено про можливе наступне вивільнення 19 травня 2015 року.

Підставою для звільнення слугував наказ Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 17.03.2015р. № 561, попередження про можливе наступне вивільнення від 19.05.2015р.

Однак, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, відповідачем не було надано доказів скорочення штатів у Головному управлінні МВС України в Київській області, копію попередження позивача про можливе наступне вивільнення від 19 травня 2015 року, доказів пропонування позивачу інших посад чи доказів про їх відсутність, акт відмови позивача від подальшого проходження служби та доказів щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі.

Натомість, позивачем надано документальне підтвердження пропозиції щодо його особистого працевлаштування, яку він знайшов сам та на яку згодні були його прийняти для подальшої служби (а.с.15), однак відповідачем з невідомих причин було відмовлено.

Наданий відповідачем акт щодо наданих позивачу пропозицій по працевлаштуванню не несе в собі інформацію, при яких обставинах, коли та ким він був складений, як і не несе достовірної, доказової інформації щодо обставин, які посади пропонувалися позивачу та якою відповідальною посадовою особою, коли, та чи були в дійсності саме ці посади вільні.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки відповідачем вакантних посад позивачу, у порядку передбаченому чинним законодавством, запропоновано не було.

Доводи апелянта з приводу застосування до спірних правовідносин Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на час звільнення позивача, вказаний Закон в законну силу ще не вступив, а тому його положення не могли бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами до 24.07.2015р. включно.

Крім цього, як вірно зазначено судом першої інстанції, оскаржуваний наказ № 393 о/с від 24 липня 2015 року Головного Управління МВС України в Київській області було видано під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_5, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЩ №369659, виданим Березанською міською лікарнею Київської області, згідно якого, позивач з 24.07.2015р. по 07.08.2015р., включно, перебував на лікарняному (а.с.11).

Відповідно до положень пункту 24 Положення № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу Головного Управління МВС України в Київській області № 393 о/с від 24 липня 2015 року «по особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_5 (М - 248182), старшого інспектора відділу ветеринарної міліції з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) та стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегією суддів враховується, що, згідно частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацом 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно довідки начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області № 2/1308 від 03 листопада 2015 року, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_5 на момент звільнення становило до виплати 2 723,15 грн. (а.с.80). Середньоденна заробітна плата складає 136,15 грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача дорівнює 297 днів. Відповідно, середній заробіток ОСОБА_5 за час вимушеного прогулу з 27 липня 2015 року по 27 вересня 2016 року складає 40 436,55 грн.

Стосовно заявлених позовних вимог ОСОБА_5 щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у сумі 5 000 гривень, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року зазначено про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі, необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов'язковою умовою для відшкодування шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК України, вина держаного органу як обов'язкова підстава відповідальності виключається.

Оскільки, в ході розгляду справи встановлено незаконне звільнення позивача, яке призвело до втрати його нормальних життєвих зв'язків і потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та праці, завдало неабиякої моральної шкоди та значних душевних страждань, у нього зірвалися життєві плани, уся ця ситуація є для нього стресовою і вимагала значних додаткових зусиль, що, в свою чергу, стало наслідком душевних переживань, погіршення самопочуття, зниження авторитету, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сума в п'ять тисяч гривень є розумною та справедливою компенсацією моральних страждань позивача.

Обговорюючи питання щодо позовних вимог позивача про визнання незаконними дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області по звільненню ОСОБА_5, колегія суддів, також, погоджується з висновком суду в цій частині, оскільки достатнім захистом порушених прав позивача буде скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Частиною 1 ст. 6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Доводи апелянта з приводу того, що на час ухвалення оскаржуваної постанови судом першої інстанції, жодної посади міліціонера (особи рядового чи начальницького складу органів міліції) немає, а тому позивача неможливо поновити на посаді, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14.

Оскільки трудові гарантії позивача були порушені відповідачем, а тому вони мають бути відновлені шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Таким чином, аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Мамчур Я.С. Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено 17.11.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Сорочко Є.О.

Мамчур Я.С