Справа № 803/1285/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Справа № 876/7611/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Палестини ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року у справі за позовом громадянина Палестини ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

25.08.2016 року позивач - громадянин Палестини ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просить визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача №39 від 18 серпня 2016 року про відмову в оформленні документів для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача переглянути справу громадянина Палестини ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач при розгляді заяви позивача га прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 8 серпня 2016 року, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Разом з тим, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 29 липня 2016 року, хоча мав об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн.

Отже, позивач не навів жодних фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертельної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, громадянин Палестини ОСОБА_2 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що наказ №39 від 18.08.2016р. про відмову у визнанні його іженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним та необґрунтованим, так само як і дії та(чи) бездіяльність відповідача, що пов'язані із прийняттям оскаржуваного рішення, з таких причин. Відповідачем порушено встановлений законом порядок повідомлення про прийняття вказаного наказу. Текст повідомлення не містить викладення причин, через які позивачу було відмовлено у визнанні біженцем. Повідомлення лише відтворює текст відповідного абзацу Закону, що є підставою відмови, однак не містить жодної згадки чи пояснення причин відмови, як того вимагає ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, повідомлення не відповідає вимогам ч. 13 ст. 10 вказаного Закону.

Апелянт стверджує, що при ухваленні рішення про відмову у визнанні позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, УДМСУ у Волинській області не провела всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту У своїй заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту, відповідній анкеті та під час співбесіди позивач чітко вказав причини, через які змушений був залишити країну громадянської належності. Зокрема, у заяві, анкеті та під час співбесіди заявник повідомив про те, що станом на теперішній час в країні громадянської належності/походження відбуваються військові дії, переслідування його, за релігійною приналежністю, а також що існує реальний ризик застосування до нього тортур, жорстокого та такого, що принижує гідність поводження і покарання. Він вказав також на свої особисті обставини, які є підґрунтям для його побоювань щодо повернення до Палестинської держави. У випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Отже, апелянт вважає, що він повинен був бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення УДМС України у Волинській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийняте з численними порушеннями процедури, передбаченої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». ДМС України не виконав обов'язків, покладених на нього Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не збирав та не аналізував навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1. ст. 1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Порядок набуття статусу біженця врегульовано частиною 1 статті 5 Закону згідно якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні, а також така, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 22 частини 1 статті 1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішує покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29 липня 2016 року громадянин Палестини ОСОБА_2 подав УДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС у Волинській області №39 18 серпня 2016 року відмовлено в оформленні документів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19 серпня 2016 року позивачу було направлено повідомлення №0704/11 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із висновку працівника УДМС у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18 серпня 2016 року, на підставі якого було прийнято наказ від 18 серпня 2016 року №39, видно, що позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з наступних підстав: в ході співбесіди заявник повідомив, що його особисто та його родичів не переслідували за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань, він не зазнавав переслідувань з боку офіційної влади, а навпаки користувався захистом своєї країни, про що свідчить факт безперешкодного отримання документу для виїзду за кордон, оформлення відповідних візових документів; заявник не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Хан-Юніс, Сектор Газа Палестинської автономії, за віросповіданням мусульманин, за національністю араб, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4.

Позивач виїхав з Сектору Газа Палестинської автономії 3 жовтня 2005 року транзитом через Єгипет до України повітряним транспортом в м. Київ, де в подальшому, використовуючи автомобільний транспорт, переїхав до м. Харків, легально на основі студентської візи НОМЕР_2, виданій для навчання в Черкаському державному технологічному університеті. При виїзді з країни своєї громадянської належності при собі мав паспорт НОМЕР_1. В період 2005 року по 2008 рік навчався у Харківському медичному університеті, згодом був відрахований з навчального закладу.

У зв'язку із навчанням ОСОБА_2 неодноразово було продовжено термін перебування на території України управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Харківській області, а саме: 1 жовтня 2006 року, 15 лютого 2007 року, 26 травня 2007 року, 22 вересня 2007 року.

В ході співбесіди із позивачем з його слів встановлено, що після відрахування з університету до 2011 року він проживав в м. Харкові. У 2012 році переїхав жити в м. Рівне до майбутньої цивільної дружини.

З 2008 року позивач проживав на території України без документів на право проживання, оскільки не звертався після припинення навчання до компетентних органів для продовження строку перебування в Україні чи отримання посвідки на тимчасове проживання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відомості, які надав позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього ні за релігійними, ні за політичними переконаннями.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведеного можна зробити висновок про те, що відповідачем вмотивовано відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту в Україні.

Тобто, при перевірці об'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Отже, при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого і обґрунтовано видано наказ про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Палестини ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року у справі №803/1285/16 за позовом громадянина Палестини ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

Р.П. Сеник