Справа № 802/1571/16-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

09 листопада 2016 р. Справа № 802/1571/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні клопотання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича про закриття провадження в адміністративній справі

за позовом: ОСОБА_2

до: уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про: визнання протиправної бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправної бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

17.10.2016 та повторно 24.10.2016 на адресу суду від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова О.Ю. надійшло письмове клопотання про закриття провадження у цій адміністративній справі на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України. Клопотання обґрунтовується тим, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 16.02.2016 року по справі № 826/2043/15 та від 15.06.2016 року по справі № 826/20410/14, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відтак, оскільки заявлені позивачем вимоги виникли на стадії ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський", юрисдикція адміністративного суду не поширюється на спір між сторонами, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Поряд із цим, позивач 09.11.2016 надав суду заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. У матеріалах справи також міститься клопотання представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про розгляд справи без йог участі.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене суд вважає за можливе здійснити розгляд клопотання про закриття провадження у справі в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи відповідача 1 в обґрунтування заявленого ним клопотання, суд приходить до переконання, що підстав для закриття провадження у цій адміністративній справі немає.

Так, відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 2 ст. 157 КАС України).

Заявляючи клопотання про закриття провадження у цій справі, відповідач посилається на постанови Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 826/2043/15 та від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14, якими було закрито провадження в адміністративній справі з тих мотивів, що, на думку Верховного Суду України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідний висновок Верховного Суду України зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на правовідносини, які врегульовані нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку ГПК України.

Разом з тим, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначає умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Таким чином, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Проте у цій адміністративній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку із застосуванням положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Такий Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, яким врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (стаття 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Системний аналіз норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дає підстави для висновку про те, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку, з огляду на відмінне правове регулювання відрізняється від процедури, передбаченої Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Зокрема, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Натомість у даному випадку ліквідація банку здійснюється на підставі Постанови Правління Національного банку України та в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким в свою чергу не передбачено порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Більше того, частиною 8 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" прямо передбачено, що дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

Відтак, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не застосовується і, як наслідок, відсутні підстави для розгляду такої справи в порядку ГПК України.

Статтею 244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи наведене суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14, та вважає, що справа за позовом ОСОБА_4 підвідомча саме адміністративному суду.

При цьому особливу увагу суд звертає на склад сторін, характер спірних правовідносин та заявлені у справі позовні вимоги.

Так, згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) в силу вимог пункту 1 статті 3 КАС України є публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у вказаній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків

Згідно із ст.ст. 3, 4, 5 вказаного Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд підзвітний Верховній Раді України, Кабінету Міністрів України та Національному банку України.

У межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами. Фонд видає нормативно-правові акти у формі інструкцій, положень, правил (ч. 1, 2, 3 ст. 6 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Уповноваженою особою Фонду відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону є працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 37 цього Закону Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. Уповноважена особа Фонду має право: 1) призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов'язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю; 2) здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом.

Отже, системний аналіз норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та визначених ним повноважень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду дає підстави для висновку про те, що і Фонд, і його Уповноважена особа при здійсненні своїх повноважень у зв'язку з ліквідацією банку виконують владні управлінські функції на основі законодавства та в спорах щодо включення фізичної особи-вкладника до переліку (реєстру) осіб, які мають право на відшкодування гарантованої державою суми вкладу за рахунок коштів Фонду виступають як суб'єкти владних повноважень.

Таким чином, дана справа є справою адміністративної юрисдикції, оскільки саме до компетенції адміністративного суду належить вирішення спорів, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Вказаний висновок повністю узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів".

Крім того, суд зауважує, що згідно з ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до Рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року у справі громадянки ОСОБА_6 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. Такі скарги підлягають безпосередньому розгляду в судах незалежно від того, що прийнятим раніше законом міг бути встановлений інший порядок їх розгляду (оскарження до органу, посадової особи вищого рівня по відношенню до того органу і посадової особи, що прийняли рішення, вчинили дії або допустили бездіяльність).

Зміст вищезазначеної конституційної норми відображений і у частині 1 статті 6 КАС України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Також відповідно до ч. 3, 4 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, а відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, забороняється.

У цьому зв'язку суд враховує і рішення Європейського суду з прав людини у справі "Церква села Сосулівка проти України" від 28.02.2008 року, яким констатовано порушення гарантованого статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини права заявника на доступ до суду у зв'язку з відмовою національних судів розглянути його скаргу по суті.

Відтак, на переконання суду, закриття провадження у цій адміністративній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України без надання позивачеві чіткого роз'яснення, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи, є недопустимим.

Натомість відповідач, обґрунтовуючи своє клопотання, не зазначає, до суду якої саме юрисдикції повинен звернутися позивач з аналогічними позовними вимогами у випадку закриття провадження в адміністративній справі.

Разом з тим, як вже зазначалось раніше, характер спірних правовідносин та склад їх учасників вказують на те, що судове оскарження рішень (дій, бездіяльності) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова О.Ю., неможливе в порядку іншого судочинства, ніж адміністративне.

З огляду на викладене клопотання відповідача про закриття провадження у цій адміністративній справі не може бути задоволене.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 8, 157, 165, 186, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича про закриття провадження в адміністративній справі № 802/1571/16-а відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає, однак заперечення на неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на рішення суду за результатами розгляду справи.

Ухвала оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 254 КАС України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту постановлення.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович