Справа № 826/8621/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 листопада 2016 року № 826/8621/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за участю третьої особи - ОСОБА_2 про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №29134538),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) за участю третьої особи - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просить суд: скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 12.12.2011 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесену в межах виконавчого провадження №29134538.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що арешт на майно та оголошення заборони на його відчуження накладено на ОСОБА_2, який є її чоловіком. При цьому, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови не врахував тих обставин, що майно боржника, тобто третьої особи є спільною сумісною власністю з ОСОБА_1, а тому відповідачем було порушено ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виділення частики в спільному майну останнім здійснено не було.

Зазначені обставини, на думку позивача, порушують її права та охоронювані інтереси в частині розпорядження майна, яке набуте в шлюбі з ОСОБА_2 та є їх спільною сумісною власністю.

Відповідач в судове засідання не прибув, явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляд справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не подавав, відношення до позову не висловив.

Поряд з цим, третя особа в судове засідання також не прибув, про дату, час та місце розгляд справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не подавав, відношення до позову не висловив.

За таких обставин, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в справі документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

12.12.2011 відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №29134538 (далі - оскаржувана та/або спірна постанова).

Спірною постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_2, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у межах суми звернення стягнення: 192 512, 02 грн.

Як слідує зі змісту зазначеної постанови, остання винесена в рамка виконання виконавчого листа №2-2247/10, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 21.09.2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 192 512, 02 грн.

ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваною постановою та вказує, що предмет арешту - квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю. В свою чергу, арешт та оголошення заборони на відчуження останньої порушує її права та охоронювані законом інтереси, зокрема щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

При цьому, позивач стверджує, що про спірну постанову їй стало відомо лише за наслідком звернення до приватного нотаріуса з метою посвідчення договору про виділ нерухомого майна із складу всього майна подружжя.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що свідчать про обізнаність ОСОБА_1 з оскаржуваною постановою раніше, а тому суд вважає, що строки на її оскарження не пропущені.

Водночас, вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства станом на час звернення до суду та звертає увагу на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV) (чинний на момент виникнення правовідносин).

Частиною 1 ст. 1 Закону №606-XIV визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV).

Згідно ч. 1 ст. 32 Закону №606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 52 Закону №606-XIV врегульовано порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Так, готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч. 2 ст. 57 Закону №606-XIV).

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження (ч. 3 ст. 57 Закону №606-XIV).

Як було вже зазначено вище, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що арешт відповідачем накладено на спільне сумісне майно подружжя і частина квартири, що перебуває в арешті, належить ОСОБА_1.

За таких обставин, позивач вважає, що спірна постанова підлягає скасуванню.

Суд, оцінивши наведені вище норми законодавства, звертає увагу на наступне.

Частиною 1 ст. 60 Закону №606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» та частини першої статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05.10.2016 №К/800/23037/16.

З вказаного слідує, що належним способом захисту порушеного права та охоронюваних законом інтересів позивача є саме звернення останньої з позовом до суду про визнання права власності на майно, відповідно на яке накладено арешт і зняття з нього арешту.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналіз змісту позовних вимог позивача дає суду підстави дійти висновку, що останньою невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки лише за наслідком її звернення з позовом до суду про визнання права власності на майно, відповідно на яке накладено арешт і зняття з нього арешту, права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 можуть бути поновлені.

При цьому, слід вказати, що адміністративний суд не є судом, який встановлює обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, а також виділення часток зі спільного сумісного майна подружжя.

Водночас, суд вважає за необхідне додати, що при вирішенні спору по суті судом враховано приписи ч. 4 ст. 82 Закону №606-XIV відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Проте, суд звертає увагу, що в даному випадку, позивачем обрано саме неналежний спосіб захисту порушеного права, відновлення якого здійснюється в іншому порядку та й відповідно судочинстві.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Оскільки адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов