Справа № 826/4549/16
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2016 року № 826/4549/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Асканія-Сервіс"
доДержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про скасування податкових повідомлень-рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Асканія-Сервіс" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень від 20.10.2015 № , № .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.

Податкові зобов'язання позивачу нараховані за результатами документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.01.2012 по 31.12.2014 при взаємовідносинах з ТОВ «Мікас Плюс». Підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань слугували висновки податкового органу про неправомірність формування позивачем складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським взаємовідносинам з ТОВ «Мікас Плюс», оскільки, на переконання податкового органу, правочини укладені позивачем з цим контрагентом були укладені без мети настання реальних наслідків обумовлених ними. Позивач, не погоджуючись з таким висновком податкового органу зазначає, що у період, який перевірявся, дійсно мав господарські правовідносини із ТОВ «Мікас Плюс» за договорами, які мають реальний характер, а документи бухгалтерського та податкового обліків за цими операціями були оформлені у відповідності до вимог податкового законодавства та були надані до перевірки.

Представник позивача у судовому засіданні 04.08.2016 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, в письмових запереченнях на адміністративний позов просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, посилається на вирок Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015 у справі №757/15070/15-к, яким діяльність ТОВ «Мікас Плюс» визнано як фіктивну.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

В період з 23.09.2015 по 29.09.2015 Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Асканія-Сервіс" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.01.2012 по 31.12.2014 при взаємовідносинах з ТОВ «Мікас Плюс» (податковий номер 38148234).

За результатами перевірки складено акт від 06.10.2015 №34/26-58-22-07-11/31245422, яким встановлені наступні порушення:

- пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 340153 грн.;

- пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 340417 грн.

На підставі акта перевірки від 06.10.2015 №34/26-58-22-07-11/31245422 відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 20.10.2015:

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 510 625,00 грн., у тому числі за основним платежем - 340 417,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 170 208,00 грн.;

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 510 230,00 грн., у тому числі за основним платежем - 340 153,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 170 077,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Асканія-Сервіс", не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 20.10.2015 № , № , вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернулося з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суть офіційного з'ясування всіх обставин у справі визначена в частинах четвертій та п'ятій статті 11 цього Кодексу, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи зобов'язує суд встановити обставини справи для забезпечення прийняття правосудного рішення, в тому числі незалежно від посилань чи доводів сторін.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9).

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. N 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за N 168/704, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

В пункті 200.3 статті 200 Податкового кодексу України зазначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг, які відображені в податкових накладних, із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Асканія-Сервіс" (замовник) та ТОВ «Мікас Плюс» (виконавець) в особі директора ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг №АС-05/07.08.13 від 07.05.2013 (Т. 1, а.с. 27-39), згідно якого виконавець зобов'язується за завданням замовника (додаток №1 до договору - Т. 1, а.с. 38) розробити техніко-економічне обґрунтування проекту «Децентрализация системы воздухоснабжения» (далі - послуги), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі послуги; грошова винагорода виконавця за послуги складає 600 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 100 000,00 грн.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано суду:

- податкові накладні від 08.05.2013 №314 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 13.05.2013 №533 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 23.05.2013 №984 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 24.05.2013 №1040 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 10.06.2013 №323 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 03.07.2013 №139 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 04.07.2013 №205 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 09.07.2013 №375 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 10.07.2013 №443 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.), від 12.07.2013 №552 на суму 60 000,00 грн. (ПДВ - 10 000,00 грн.) за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 52-61);

- акт від 01.10.2013 здачі-приймання результатів послуг (робіт) по договору №АС-05/07.08.13 від 07.05.2013 за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 69);

- техніко-економічне обґрунтування проекту «Децентрализация системы воздухоснабжения» до договору №АС-05/07.08.13 за підписом ОСОБА_1 розроблений по технічному завданню ТЕО по «ДМЗ ім. Петровського» за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 129-179).

Між ТОВ "Асканія-Сервіс" (замовник) та ТОВ «Мікас Плюс» (виконавець) в особі директора ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг №1175 від 01.08.2013 (Т. 1, а.с. 40-51), згідно якого виконавець зобов'язується за завданням замовника (додаток №1 до договору - Т. 1, а.с. 50) провести обстеження системи подачі повітря, а також розробити технічне рішення по оптимізації виробництва і транспортуванні стисненого повітря, надати розрахунок кількості обладнання і місць розташування компресорних станцій і повітропроводів (далі - послуги), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі послуги; грошова винагорода виконавця за послуги складає 1 550 000,00 грн., в тому числі податок на додану вартість 283 333,33 грн.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано суду:

- податкові накладні від 17.12.2013 №572 на суму 249 000,00 грн. (ПДВ - 41 500,00 грн.), від 02.12.2013 №13 на суму 231 000,00 грн. (ПДВ - 38 500,00 грн.), від 11.11.2013 №303 на суму 210 000,00 грн. (ПДВ - 35 000,00 грн.), від 24.10.2013 №854 на суму 450 000,00 грн. (ПДВ - 75 000,00 грн.), від 02.10.2013 №57 на суму 90 000,00 грн. (ПДВ - 15 000,00 грн.), від 16.09.2013 №501 на суму 120 000,00 грн. (ПДВ - 20 000,00 грн.), від 19.08.2013 №619 на суму 200 000,00 грн. (ПДВ - 33 333,33 грн.) за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 62-68);

- акт від 23.12.2013 здачі-приймання результатів послуг (робіт) по договору №1175 від 01.08.2013 за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 70);

- висновок до наданих послуг (робіт) по договору №1175 від 01.08.2013 за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 71-74);

- звіт до договору №1175 від 01.08.2013 за підписом ОСОБА_1 розроблений по технічному завданню ТЕО по «ДМЗ ім. Петровського» за підписом ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 75-128).

Позивач стверджує, що придбані у ТОВ «Мікас Плюс» послуги (роботи) були використані ТОВ "Асканія-Сервіс" у своїй господарській діяльності, а саме: використані під час виконання своїх зобовязань по договору генерального підряду №ДП 28-12 від 25.12.2012, укладеного між ТОВ "Асканія-Сервіс" та ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» (колишня назва - ПАТ «Євраз - ДМЗ ім. Петровського), що підтверджується договором №ДП 28-12 від 25.12.2012 та актами приймання-передачі (клопотання від 04.08.2016).

Проте, позивачем не надано доказів понесення ТОВ "Асканія-Сервіс" витрат на придбання вищенаведених робіт (послуг), оскільки не надано суду ані платіжні доручення проведені банком, ані банківські виписки.

Позивач також не надав суду доказів, що на момент укладання договорів №АС-05/07.08.13 від 07.05.2013 та №1175 від 01.08.2013 перевірив податкову правосуб'єктність ТОВ «Мікас Плюс» шляхом отримання від даного контрагента відповідних документів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, Свідоцтва про реєстрацію ПП Фірма «Альвіс Центр» платником податку на додану вартість тощо.

В той же час, відповідач надав суду копію вироку Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015 у справі №757/15070/15-к, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 КК України та призначено їй покарання у виді 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн., також визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 205 КК України, та призначено їй покарання виді 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн.; на підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено покарання у виді 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн.; на підставі п. "є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 році " звільнено від відбування призначеного судом остаточного покарання.

Зокрема, вироком Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015 у справі №757/15070/15-к встановлено наступне: «Обвинувачена ОСОБА_1 являється засновником та керівником товариства з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» (код за , далі за текстом - ТОВ «Мікас Плюс»)», «ОСОБА_1, діючи умисно з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб, достовірно знаючи, що фактично не буде займатись підприємницькою діяльністю, 22.11.2012 здійснила пособництво невстановленим особам у придбанні суб'єкта підприємницької діяльності - ТОВ «Мікас Плюс»», «Після виконання відведеної ОСОБА_1 ролі відповідно до раніше досягнутих домовленостей з невстановленою особою вона передала останній печатку ТОВ «Мікас Плюс», його реєстраційні та установчі документи, що надало змогу невстановленим особам вести незаконну господарську діяльність, зокрема складати від імені ОСОБА_1 як директора ТОВ «Мікас Плюс» необхідні документи фінансово-господарської діяльності (договори, податкові та видаткові накладні, акти виконаних робіт тощо), звітні документи підприємства зі сплати податків, які зовні складені вірно, але фактично не відповідали дійсності та надали невстановленим особам можливість перераховувати грошові кошти без фактичного проведення фінансово-господарських операцій, відображення у податковій та бухгалтерській звітностях підприємства та його контрагентів операцій, які не відповідали дійсності, тощо.», «Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_1 вину визнала та показала, що в жовтні 2012 року до неї звернулась наглядно знайома особа та запропонував за грошову винагороду оформити на своє ім'я ТОВ «Мікас Плюс» з метою прикриття незаконної підприємницької діяльності. При цьому розуміла, що вказане підприємство реєструється на неї як на директора. Зазначила, що вказані дії, вона вчинила внаслідок тяжкого матеріального становища, у скоєному щиро кається. Оцінюючи докази зібрані в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що умисні дії ОСОБА_1, які виразились у пособництві у фіктивному підприємництві, тобто придбанні суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України. Також оцінюючи докази зібрані в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що умисні дії ОСОБА_1, які виразились у пособництві у фіктивному підприємництві, тобто придбанні суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, вчиненому повторно, слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 205 КК України.».

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті - Єдиний державний реєстр судових рішень (посилання - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/49415153), суд встановив, що вирок Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015 у справі №757/15070/15-к набрав законної сили 01.10.2015.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Виходячи з положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в цих питаннях є обов'язковим для адміністративного суду, який розглядає адміністративну справу, в якій обставини щодо реального вчинення господарських операцій ТОВ "Асканія-Сервіс" з ТОВ «Мікас Плюс» є предметом доказування в цій адміністративній справі.

З огляду на встановлені вироком суду обставини, які свідчать про те, що контрагент позивача був створений з метою здійснення протиправної діяльності, яка полягала у вчиненні нереальних господарських операцій задля мінімізації податкових зобов'язань, суд дійшов висновку щодо безпідставного формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за такими операціями.

Така позиція відповідає позиції Верховного Суду України. Зокрема у постанові від 29.03.2016 у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Берті» до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень у подібних правовідносинах Верховний Суд України дійшов висновку про те, що статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Верховний Суд України вказав, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена постановою суду, а отже, вони не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічна позиція в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.05.2016 №К/800/47972/13 по справі №826/5285/13-а.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов