Справа № 686/21078/16-а
Суддя: Мороз В. О.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Хмельницький

Суддя Хмельницького міськрайонного суду Мороз В.О., ознайомившись із адміністративним позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до виконавчого комітету Хмельницької міської ради, -

встановила:

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, звернулася до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Хмельницької міської ради про визнання протиправним висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24.03.2016 року № 01-34-546/16 «Про доцільність відібрання у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1».

У відповідності до вимог ст. 107 КАС України при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, суддя з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 статті 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України). Отже, визначальним при визначенні підсудності спору адміністративним судам є не тільки суб'єктний склад, а й належність спору до публічно-правового.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що предметом адміністративного позову може бути визнання неправомірними лише тих рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права та обов'язки позивача у сфері саме публічно-правових відносин.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Визначаючи критерії належності спору до адміністративної юрисдикції, слід враховувати не тільки критерії розмежування юрисдикції за суб'єктним складом, а також з'ясовувати предмет спору, про яке право йдеться у спірних правовідносинах та чи немає спору про права.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Відповідно до п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» рішення державних адміністрацій районів, районних державних адміністрацій у місті Києві та Севастополі, виконавчих комітетів районних у містах, сільських, селищних рад про встановлення опіки та піклування над дітьми стосується відносин, що регулюються цивільним (глава 6 Цивільного кодексу) та сімейним (глава 19 СК) законодавством, і не належать до сфери публічно-правових відносин. Тому вимоги заінтересованих осіб про визнання таких рішень незаконними або визнання незаконними дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб (ст.18 СК) є спорами про захист прав і інтересів і відповідно до ст.15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Положенням ч.1 ст.15 ЦПК, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства.

Правовий статус органів опіки та піклування в чинному законодавстві знаходить своє відображення через завдання та функції, покладенні на цей інститут, які визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України, главою 19 Сімейного кодексу України і Правилами опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 року, що діють у частині, яка не суперечить названим кодексам.

Згідно частини другої статті 56 Цивільного кодексу України, права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з наданим висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, у зв'язку з чим справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Таким чином, спірні рішення відповідача в даному випадку не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а регулюють правовідносини в сфері цивільних відносин. Цими рішеннями органу місцевого самоврядування вирішується спір між учасниками цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, а тому не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватно-правовий характер, тобто повинні розглядатись у порядку ЦПК.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, з урахуванням положень ст.15 ЦПК та ст.17 КАС, даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати протиправним висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24.03.2016 року № 01-34-546/16 «Про доцільність відібрання у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1».

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що висновок органу опіки і піклування щодо позбавлення батьківських прав, передбачений положеннями статті 19 Сімейного кодексу України, не має юридичного характеру, оскільки не містить обов'язкового для учасників сімейних правовідносин припису, а відтак не є правовим актом індивідуальної дії в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України та не може бути оскаржений до адміністративного суду.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження по адміністративному позову ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до виконавчого комітету Хмельницької міської ради, слід відмовити, оскільки дані вимоги слід заявляти в порядку, передбаченому ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України, суддя -

постановила:

Відмовити у відкритті провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до виконавчого комітету Хмельницької міської ради.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби у Хмельницькому районі повернути ОСОБА_1, сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп. (платіж № 1228 від 21.10.2016 року).

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом п'яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя