Справа № 822/1941/16
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1941/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБлонського В.К.
при секретаріВарченко В.В.
за участі: представника позивача представника відповідачаПроскурівської К.Г. Беренди О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Новатор" м. Хмельницький до Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування припису, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача в якому просить визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 року.

Свій позов позивач мотивує тим, що на підставі акту позапланової перевірки № 22-01/1654 відповідач прийняв припис № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 року яким вимагається усунути порушення вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, частин 1,2 статті 115 КЗпП України, та частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Позивач вважає вказаний припис протиправним з наступних причин.

Причиною проведення позапланової перевірки стали письмові звернення колишніх працівників підприємства ОСОБА_5, і ОСОБА_6

Вказані особи в квітні 2015 року призвані на строкову військову службу і звільнені з роботи на підприємстві на підставі пункту 3 статті 36 КзПП України.

В своїх письмових зверненнях ОСОБА_5, і ОСОБА_6, наполягають про застосування пільг і гарантій, встановлених статтею 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» в редакції, що набула чинності 08.02.2015 року.

В акті перевірки стверджується, що позивач не дотримав вимоги частин 1, 2 статті 115, частини 2 статті 119 КЗпП України, частини 1 статті Закону України «Про оплату праці», частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Всупереч вимогам Положення про Державну інспекцію України з питань праці, Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці, частини 5 статті 19 ГК України відповідач вийшов за межі своїх повноважень, що вбачається з наступного.

В питаннях збереження середнього заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу до 11.06.2015 року існували розбіжності між нормами статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» і статтями 36 і 119 КЗпП України.

Стаття 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» не могла бути правовою підставою для безпосереднього врегулювання трудових відносин, однак позивачу ставиться у вину те, що при звільненні працівників з роботи в зв'язку із їхнім призовом на строкову військову службу він не застосував саме цю статтю.

Позивач стосовно звільнення своїх працівників діяв у повній відповідності до діючого на час звільнення трудового законодавства тому у відповідача відсутні підстави стверджувати про наявність в його діях порушень.

Записи у трудових книжках звільнених працівників повністю відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Також на дату звільнення працівників позивача, пункт 3 статті 36 та частина 3 статті 119 КЗпП України не передбачали таких соціальних гарантій для осіб які призиваються на військову строкову службу як збереження місця роботи і виплату середнього заробітку.

Пільги та гарантії особам які підлягають призову на військову строкову службу були врегульовані тільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII від 14.05.2015 року, який набрав чинності 11.06.2015 року, тобто після проведеного звільнення працівників позивача.

За таких обставин позов необхідно задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, надавши пояснення суду за змістом позовної заяви та письмових пояснень до позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, пояснивши суду, що Управління Держпраці у Хмельницькій області провело позапланову перевірку позивача з питань дотримання законодавства про працю.

Перевіркою встановлено порушення позивачем частин 1, 2 статті 115 КЗпП України, пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Перевіркою встановлено, що позивач звільнив ОСОБА_6, в зв'язку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 16.04.2015 року, а також звільнив ОСОБА_5, в зв'язку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 24.04.2015 року.

Підставами для звільнення вказаних працівників стали оповіщення військового комісара Хмельницького ОМВК, Волочиського РВК керівнику підприємства та особисті заяви працівників про їх звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» надаються гарантії та пільги відповідно до цього Закону.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» в редакції статті, що діяла з 08.02.2015 року по 11.06.2015 року передбачалося збереження за особами призваними на строкову військову службу місця роботи та середнього заробітку.

Таким чином в цей період діяла пряма норма статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», тому звільнення ОСОБА_5, та ОСОБА_6, з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв'язку з призовом на військову строкову службу після 08.02.2015 року є порушенням вказаної статті Закону.

За таких обставин записи в трудових книжках про звільнення їх за пунктом 3 статті 36 КЗпП України є порушенням пункту 2.3 глави Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Позивач не проводив нарахування та не виплачував ОСОБА_5, та ОСОБА_6, середній заробіток під час проходження ними військової строкової служби, що є порушенням частин 1, 2 статті 115 КЗпП України.

В зв'язку з тим, що перевіркою встановлено порушення позивачем норм трудового законодавства, уповноваженою особою відповідача позивачу внесено припис № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 року про усунення виявлених порушень законодавства про працю.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Указом Президента України № 386/2011 від 06.04.2011 року затверджено «Положення про Державну інспекцію України з питань праці».

Відповідно до пункту 1 Положення № 386/2011 Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Як передбачено пунктом 3 Положення № 386/2011 одним із основних завдань Держпраці України є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю.

Підпунктом 1 пункту 4 Положення № 386/2011 встановлено, що Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства про працю з питань трудових відносин, надання гарантій і компенсацій.

Згідно підпункту 5 пункту 6 Положення № 386/2011 Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право здійснювати безперешкодно перевірки у виробничих, службових та адміністративних приміщеннях роботодавців, а також перевірки робочих місць працівників, розташованих поза цими приміщеннями, з метою нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від роботодавців, необхідні для виконання повноважень Держпраці України копії або витяги з документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (у тому числі з питань, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Положення) та законодавством про зайнятість.

Пунктом 7 Положення № 386/2011 передбачено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Постановою Кабінету міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної інспекції з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 100 від 11.02.2015 року утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, в тому числі і Управління Держпраці у Хмельницькій області.

Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 389, наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за N 1291/21603, затверджено «Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів».

Відповідно до частин 1, 2, 3 Порядку N 390 від 02.07.2012 року, він встановлює процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці N 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1985-IV, та N 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1986-IV, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року N 1059 "Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб'єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю)", Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 386.

Право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.

Управління Держпраці у Хмельницькій області провело перевірку Державного підприємства «Новатор» з питань додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування.

Відповідно до частини 6 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

За результатами перевірки відповідач склав акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 22-01/1654 від 07.10.2016 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, частин 1, 2 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Позивач вчинив порушення за таких обставин, а саме:

-згідно з наказом Державного підприємства «Новатор» № 591 від 21.04.2015 року працівника підприємства ОСОБА_5, звільнено з посади шліфувальника 2 розряду механоскладального цеху в зв'язку із призовом на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 24.04.2015 року.

Підставами для прийняття такого наказу стали: оповіщення військового комісару Хмельницького ОМВК керівнику підприємства, в якому зазначено, що призовнику ОСОБА_5, наказано прибути на призовну дільницю Хмельницького ОМВК 27.04.2015 року, керівнику підприємства звільнити ОСОБА_5, з роботи, а також заява ОСОБА_5, про звільнення його з роботи за пунктом 3 статті 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову строкову службу;

-згідно з наказом Державного підприємства «Новатор» № 554 від 14.04.2015 року працівника підприємства ОСОБА_6, звільнено з посади оператора ВПК 2 розряду механоскладального цеху в зв'язку із призовом на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 16.04.2015 року.

Підставами для прийняття такого наказу стали: оповіщення військового комісару Волочиського РВК керівнику підприємства, в якому зазначено, що призовнику ОСОБА_6, наказано прибути на призовну дільницю Волочиського РВК, керівнику підприємства звільнити ОСОБА_6, з роботи, а також заява ОСОБА_6, про звільнення його з роботи за пунктом 3 статті 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову службу.

Відповідно до частини 2 статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України «Про військовий обов'язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Таким чином на думку відповідача у період з 08.02.2015 року по 10.06.2015 року діяла пряма норма Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» щодо збереження за працівниками призваними на строкову військову службу місця роботи та середнього заробітку.

Звільнення працівників на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України в зв'язку із призовом на строкову військову службу після 08.02.2015 року є таким, що не відповідає частині 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», тобто записи в трудових книжках ОСОБА_5, та ОСОБА_6, про звільнення їх за пунктом 3 статті 36 КЗпП України є порушенням пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, де вказано: «записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу проводяться у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону».

Також у період з 08.02.2015 року по 10.06.2015 року на ОСОБА_5, та ОСОБА_6, поширюються гарантії передбачені частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» щодо нарахування та виплати середнього заробітку Державним підприємством «Новатор» в строки зазначені у статті 115 КЗпП України.

Станом на 07.10.2016 року адміністрацією Державного підприємства «Новатор» не нараховано та не виплачено середній заробіток за час проходження строкової військової служби ОСОБА_5, з 27.04.2015 року та ОСОБА_6, з 20.04.2015 року, що є порушенням частин 1, 2 статті 115 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», де зазначено, що виплата заробітної плати проводиться не менше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата.

В зв'язку з тим, що при проведені перевірки встановлено порушення позивачем пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, частин 1, 2 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», начальник відділу Управління Держпраці у Хмельницькій області прийняла припис № 22-01/1654-767 від 07 жовтня 2016 року яким позивачу приписано усунути порушення вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, частин 1, 2 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Вказаний припис не відповідає вимогам законодавства, тобто є протиправним і підлягає скасуванню, враховуючи наступне.

Із пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що згідно з наказом Державного підприємства «Новатор» № 591-ВК від 21.04.2015 року працівника підприємства ОСОБА_5, звільнено з посади шліфувальника 2 розряду механоскладального цеху в зв'язку із призовом на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 24.04.2015 року.

Підставами для прийняття такого наказу стали: оповіщення військового комісару Хмельницького ОМВК керівнику підприємства, в якому зазначено, що призовнику ОСОБА_5, наказано прибути на призовну дільницю Хмельницького ОМВК 27.04.2015 року, керівнику підприємства звільнити ОСОБА_5, з роботи, а також заява ОСОБА_5, про звільнення його з роботи за пунктом 3 статті 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову строкову службу.

Згідно з наказом Державного підприємства «Новатор» № 554-ВК від 14.04.2015 року працівника підприємства ОСОБА_6, звільнено з посади оператора ВПК 2 розряду механоскладального цеху в зв'язку із призовом на військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 16.04.2015 року.

Підставами для прийняття такого наказу стали: оповіщення військового комісару Волочиського РВК керівнику підприємства, в якому зазначено, що призовнику ОСОБА_6, наказано прибути на призовну дільницю Волочиського РВК 20.04.2015 року, а також заява ОСОБА_6, про звільнення його з роботи за пунктом 3 статті 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову службу.

Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, однією із підстав для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Законодавець, надавши частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» соціальні гарантії особам які призвані на строкову військову службу у вигляді збереження місця роботи (посади) не вніс відповідних змін до статті 36 КЗпП України щодо порядку збереження місця роботи (посади) таких осіб.

Єдиною підставою для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу є її звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року), інших підстав не існувало.

Частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року не передбачає підстав для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу, а тільки встановлює соціальну гарантію у вигляді обов'язку роботодавця зберегти на період строкової військової служби звільненого працівника місця його роботи (посади).

Частина 3 статті 119 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, передбачала таку соціальну гарантію як збереження місця роботи, посади в установі, організації, в яких працювали особи на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, тільки за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, тобто ця норма Закону не стосувалася осіб призваних на строкову військову службу.

При проведенні перевірки позивача, відповідач не встановив наміру позивача не зберегти за звільненими працівниками їхніх робочих місць до закінчення терміну строкової військової служби.

Також відповідач при проведенні перевірки та визначенні встановленого на його думку порушення з боку позивача, підмінив термін «збереження місця роботи (посади)», терміном «заборона звільнення», оскільки за своїм змістом ці терміни співпадають не повністю, так як збереження робочих місць за особами до закінчення терміну їхньої строкової військової служби можливе і при припиненні з ними трудового договору.

Порушення встановленої соціальної гарантії згідно частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» можливо було б встановити тільки по закінченню строкової військової служби звільнених працівників при їх особистих зверненнях до позивача з проханням укласти з ними трудові договори та прийняти на роботу на збережені за ними робочі місця і відповідно з наявною відмовою роботодавця в укладені з ними трудових договорів та прийняті таких осіб на роботу і на посади з яких вони були звільненні в зв'язку із призовом на строкову військову службу.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Згідно пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Оскільки працівники позивача-ОСОБА_5, та ОСОБА_6, звільнені за пунктом 3 статті 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову службу із застосуванням редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, відповідні записи про таке звільнення внесені в їхні трудові книжки у повній відповідності до змісту прийнятих наказів про їх звільнення і інше проведеною перевіркою не встановлено.

Фактична заборона припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу встановлена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII від 14.05.2015 року, яким внесено зміни до статті 36 КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Одночасно для більш повного врегулювання та забезпечення заборони припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу, цим же Законом України № 433-VIII від 14.05.2015 року були внесені зміни до статті 119 КЗпП України, та статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Вказані зміни до КЗпП України та до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» набрали чинності з 11.06.2015 року.

Як встановлено в судовому засіданні працівники позивача були звільнені до набрання чинності вказаним Законом України № 433-VIII від 14.05.2015 року.

Так як суд встановив, що припинення трудових договорів та звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу проведено позивачем правомірно, у повній відповідності до вимог частини 3 статті 36 КЗпП України в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, відповідно позивач не допустив жодних порушень і при виконанні вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58 при виконанні записів в трудових книжках таких працівників.

За таких обставин припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07 жовтня 2016 року в частині якою позивачу приписано усунути порушення вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, є таким, що суперечить вимогам частини 3 статті 36 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 року, тобто на дату звільнення працівників позивача-ОСОБА_5, та ОСОБА_6, та пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58, тобто є протиправним в цій частині, тому підлягає скасуванню.

Що стосується припису Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07 жовтня 2016 року в частині якою позивачу приписано усунути порушення вимог частин 1, 2 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», то суд також вважає його також неправомірним в цій частині і таким, що підлягає скасуванню, зважаючи на такі обставини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Дослідження змісту вказаних норм КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» дає суду підстави зробити висновок про те, що заробітна плата виплачується тільки працівникам які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, з ними не припинено трудовий договір і вони виконують певний обсяг роботи, передбачений трудовим договором згідно із своїми функціональними обов'язками.

Неможливо виплачувати заробітну плату особам які не відповідають критеріям, встановленим такими нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» в зв'язку з чим суд вважає, що відповідач приписує виконати вимоги частин 1, 2 статті 115 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», неправомірно.

Відповідач при визначені норм Закону які на його думку можливо порушив позивач, вказав у приписі такі норми чинного законодавства які неможливо виконати, оскільки позивач їх не міг порушити і не порушив.

Пояснення відповідача в акті перевірки та пояснення представника відповідача в судовому засіданні з посиланням на порушення частини 2 статті 119 КЗпП України та частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» щодо обставин порушення частин 1, 2 статті 115 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», вчиненого позивачем є також безпідставними, враховуючи наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII від 14.05.2015 року внесено зміни до КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: «призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу».

Також внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України згідно якої, починаючи з 11.06.2015 року встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В послідуючому редакція частини 3 статті 119 КЗпП України також змінювалася відповідними Законами України.

Одночасно цим же Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII від 14.05.2015 року до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» внесено такі зміни, а саме: частину другу статті 39 викладено в такій редакції: «Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України».

Всі зазначені зміни до КЗпП України та до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» набрали чинності з 11.06.2015 року.

Таким чином, тільки починаючи з 11.06.2015 року законодавець заборонив припиняти трудові договори з особами які підлягають призову на строкову військову службу та чітко вказав, що при цьому необхідно забезпечити виконання гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України, а саме: збереження місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Редакція частини 3 статті 119 КЗпП України як зазначено вище не передбачала таких гарантій саме особам які призиваються на строкову військову службу.

Зміст частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» до прийняття відповідних змін до неї та до пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, суперечив змісту пункту 3 частини 1 статті 36, статті 119 КЗпП України, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне такі суперечності правових норм трактувати при вирішенні спору на користь позивача.

«Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом», затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року.

Зміни, що стосуються саме осіб які призвані на строкову військову службу і відносно яких необхідно виконувати гарантії про збереження середньої заробітної плати, були прийняті постановою Кабінету Міністрів України № 911 від 04.11.2015 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105», Кабінетом Міністрів України тільки в зв'язку із прийняттям відповідних змін до частини 3 статті 119 КЗпП України і набрали чинності з 12.11.2015 року.

До 12.11.2015 року взагалі не існувало будь-якого механізму щодо можливості виконання гарантій, передбачених частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», також при цьому враховуючи неможливість збереження трудового договору із працівниками які підлягають призову на строкову військову службу.

Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та доведений у судовому засіданні наведеними доказами, тому його необхідно задовольнити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 36, 115, 119 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. 24 Закону України «Про оплату праці», «Положенням про Державну інспекцію України з питань праці», «Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, ст. ст. 9, 11, 86, 159 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07 жовтня 2016 року виданий Державному підприємству «Новатор» м. Хмельницький.

Стягнути на користь Державного підприємства «Новатор» м. Хмельницький судовий збір в розмірі 1378 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Хмельницькій області.

В повному обсязі постанова суду буде виготовлена 14.11.2016 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 14 листопада 2016 року

Суддя/підпис/В.К. Блонський
"Згідно з оригіналом" Суддя В.К. Блонський