Справа № 816/2800/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2016 року № 816/2800/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, Ради суддів України за участю третьої особи - Старобешівського районного суду Донецької області про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі - відповідач -1 та/або ТУ ДСА в Донецькій області), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач - 2 та/або ДСА України), Ради суддів України (далі - відповідач - 3 та/або РСУ) за участю третьої особи - Старобешівського районного суду Донецької області (далі третя особа) та просив суд, з урахуванням заяви від 07.10.2015 про збільшення позовних вимог:

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 належну заробітну плату за період з 01.09.2014 по 07.11.2014;

- виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за роботу в Старобешівському районному суді Донецької області;

- вирахувати та стягнути з відповідачів суму середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком по день винесення судом рішення по даній справі у відповідності та на виконання вимог ст. 117 КЗпП України;

- нарахувати та виплатити вищезазначені суми з урахуванням індексу інфляції, а також того, що за рахунок понадпланових надходжень коштів від сплати судового збору до спеціального фонду державного бюджету в 2014 Міністерством фінансів України за поданням Державної судової адміністрації України судам загальної юрисдикції було збільшено фонд оплати праці, а також з урахування того, що Державною судовою адміністрацією України в 2015 в межах бюджетної програми здійснено перерозподіл річного обсягу асигнувань на оплату праці між судами;

- стягнути з відповідачів у відшкодування моральної шкоди до 70000, 00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.07.2015 відкрито провадження в адміністративній справі.

В подальшому, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 передано адміністративну справу №816/2800/15 на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2016 вищевказану адміністративну справу прийнято до провадження судді Аблова Є.В.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами не були виплачені належні при звільненні кошти, що в свою чергу є порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідачі проти позову заперечили з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Третя особа відношення до позову не висловила.

Разом з цим, 15.04.2016, 24.05.2016 Радою суддів України подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Клопотань від інших сторін у справі під час її розгляду в Окружному адміністративному суді міста Києва не надходило.

В той же час, в судове засідання 14.06.2016 відповідачі та третя особа не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, явку своїх представників не забезпечили.

Враховуючи не явку відповідачів та третьої особи, з огляду на наявні клопотання представника відповідача - 3 про розгляд справи за його відсутності, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії трудової книжки, ОСОБА_1 21.01.2011 переведений на посаду помічника судді Старобешівського районного суду Донецької області. Позивачу присвоєно 11 ранг 5 категорії посад державних службовців.

Наказом Старобешівського районного суду Донецької області №31-к від 07.11.2014 звільнено ОСОБА_1, з займаної посади 07.11.2014 за переведенням до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України.

19.01.2015 позивач звернувся до Державної судової адміністрації України з проханням надати роз'яснення з приводу невиплати належних йому сум при звільненні, провести повний розрахунок та повідомити про можливий порядок отримання належних виплат із зазначенням конкретних строків.

Листом від 14.02.2015 №Д-77/15 Державна судова адміністрація України повідомила заявника, що беручи до уваги положення Тимчасового порядку №595 та рішення Ради суддів України від 23.12.2014 №76, у територіальних управлінь ДСА України в Донецькій та Луганських областях відсутні підстави для виплати останньому заробітної плати.

Водночас, у вказаному листі ДСА України звернула увагу, що виплата заробітної плати та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи, здійснюється лише у випадку, коли установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов'язки.

02.03.2015 ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з листом, в якому порушив питання щодо причин не виплати належних йому виплат, порядку їх виплати та проханням провести повний розрахунок.

За наслідком розгляду вказаної заяви, Державна судова адміністрація України в Донецькій області повідомила позивача, що заробітна плата може бути здійснена лише після поновлення роботи суду або у разі переведення його до іншого суду, що знаходиться на території, яка перебуває під контролем української влади відповідно до Рішення Ради суддів України від 23.12.2015 №76. При цьому, в даному листі звернуто увагу заявника на дію Тимчасового порядку №595.

ОСОБА_1 вважає, що відповідачами протиправно не виплачено належні йому грошові кошти, що має наслідком порушення його прав та охоронюваних інтересів, з огляду на що останній звернувся до суду з метою їх захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу на наступне.

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», відповідно до якого на території Луганської та Донецької областей розпочата антитерористична операція.

З метою захисту особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, визначає правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом прийнято Закон України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 №638-IV (далі - Закон №638-IV).

Статтею 1 вказаного закону визначено, зокрема, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, а режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

У відповідності до ст. 3 Закону №638-IV боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; невідворотності покарання за участь у терористичній діяльності; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності; поєднання гласних і негласних методів боротьби з тероризмом; нерозголошення відомостей про технічні прийоми і тактику проведення антитерористичних операцій, а також про склад їх учасників; єдиноначальності в керівництві силами і засобами, що залучаються для проведення антитерористичних операцій; співробітництва у сфері боротьби з тероризмом з іноземними державами, їх правоохоронними органами і спеціальними службами, а також з міжнародними організаціями, які здійснюють боротьбу з тероризмом.

Організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції (ч. 1 ст. 4 Закону №638-IV).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2015 №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено «Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» (далі - Порядок №595).

Згідно п. 1 Порядку №595 він визначає процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям (далі - установи), здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей.

Пунктом 3 Порядку №595 встановлено, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки (п. 4 Порядку №595).

При цьому, переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, серед яких значиться м. Донецьк та Донецька область, зокрема Старобешівський район, де розміщений Старобешівський районний суд Донецької області.

Водночас, розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам.

Так, цивільні справи, справи про адміністративні правопорушення і кримінальні провадження, підсудні Старобешівському районному суду Донецької області, було передано для забезпечення розгляду Токмацьким районним судом Запорізької області.

Рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 №76 (далі - рішення №76) зобов'язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що обов'язок Державної судової адміністрації України щодо забезпечення виплати заробітної плати працівникам апаратів суддів прямо пов'язано з їх зарахуванням до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.

Таким чином, враховуючи, що позивач не переведений, не прикріплений та не зарахований до будь якого суду, розміщеного на території, підконтрольній українській владі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виплати йому заробітну плату за період з 01.09.2014 по 07.11.2014.

Аналогічний висновок викладений в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2015 по справі №826/477/15.

Слід зазначити, що Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків).

Таким чином, питання виплати заробітної плати безпосередньо пов'язане з фактичним виконанням працівником своїх обов'язків, тобто за виконану ним роботу.

Оскільки, ОСОБА_1 у період з 01.09.2014 по 07.11.2014 фактично не працював, тобто не виконував свої обов'язки, суд не вбачається підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати заробітної плати.

Разом з цим, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за роботу в Старобешівському районному суді Донецької області, з огляду на приписи п. 4 Порядку №595.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в іншій частині, з огляду на їх похідний характер.

Що ж стосується відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 70000, 00 грн. суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Так, в ході розгляду справи судом не встановлено наявність порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, з огляду на що, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Крім того, суд враховує, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06.08.2014 року №466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» банками України призупинено здійснення усіх видів фінансових операції у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Листом Державної казначейської служби України від 13.10.2014 №14-08/3291-22698 «Щодо дотримання бюджетного законодавства» повідомлено, що згідно ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 №638-ІV, постанови Правління Національного банку України від 06.08.2014 №466 «Про призупинення здійснення фінансових операції», доручень Президента України, рішень Ради національної безпеки і оборони України, доручень Кабінету Міністрів України призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою, а також банки України, небанківські установи та національний оператор поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем, призупинили здійснення усіх видів фінансових операцій на зазначеній території. Державна казначейська служба України застерігає розпорядників бюджетних коштів щодо прийняття рішення про виплату заробітної плати працівникам підпорядкованих установ, які перебувають на території, що не контролюються українською владою, за рахунок перерозподілу бюджетних асигнувань між адміністративно-територіальними одиницями.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 7 КАС України принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах є: рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Частиною 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Позивачем в порядку ч. 1 ст. 71 КАС України не доведено обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов