Справа № 766/12481/16-а
Суддя: Дорошинська В. Е.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2016 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Філіпенко І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсон про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсон про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивував тим, що з 30.09.2016р. відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами внесеними згідно ЗУ від 05.10.1995 року №358/95-ВР у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111, що діяла станом на серпень 2002 року у розмірі 90% суми заробітної плати. 29.08.2016 року, у зв'язку із підвищенням посадових окладів працівників органів прокуратури він звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку розміру обчисленої пенсії та, виходячи із розміру 90% заробітної плати, визначеної у довідці прокуратури Херсонської області від 30.09.2016 року №18/417 вих.-16. Однак УПФУ відмовило йому у здійснені перерахунку, про що повідомив листом від 30.09.2016 року за №11-698вих.-16.

Вважає, дії відповідача щодо відмови у перерахунку йому пенсії виходячи із розміру 90% від суми заробітної плати, що зазначена у довідці - неправомірними та такими, що порушують його гарантовані Конституцією України права на пенсійне забезпечення.

Проте рішенням комісії УПФУ м. Херсона для розгляду питань пов'язаних з перерахунком та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення від 05.10.2016 року в проведенні перерахунку пенсії відмовлено за відсутності законодавчих підстав.

Вважає, дії відповідача щодо відмови у перерахунку їй пенсії виходячи із розміру 90% від суми заробітної плати, що зазначена у довідці - неправомірними та такими, що порушують її гарантовані Конституцією України права на пенсійне забезпечення.

На підставі викладеного позивач просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові та визнати протиправними та скасувати рішення від 05.10.2016р.№159 Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про відмову у призначені йому пенсії за вислугу років згідно із ст.50-1Закону України 2Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (редакції 12.07.2001)зобов'язати з дня звернення, тобто з 30.09.2016, зарахувавши Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні призначити йому пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII редакції 12.07.2001) з дня звернення, тобто з 30.09.2016р, зарахувавши строк навчання в Університеті внутрішніх справ та службу в органах внутрішніх справ - 4 років 06 місяців 15 днів та роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури - 17 років 11 місяців 15днів, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку без обмеження граничного розміру, та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останні 24 календарні місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, на підставі довідки № №18/417 вих.-16 від 30.09.2016 року прокуратури Херсонської області; стягнути судові витрати покласти на його користь витрати.

Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак надав заяву те, що не заперечує проти розгляду справи в письмовому провадженні, крім того надіслано на адресу суду заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 41 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, позивач навчався в Університеті внутрішніх справ та ніс службу в органах внутрішніх справ і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста.

З 18.08.1998р. по 30.09.2016р. позивач працював в органах прокуратури України на посадах: помічника прокурора Суворовського району м.Херсона Херсонської області; слідчого прокурори Суворовського району м.Херсона Херсонської області; старшого слідчого прокурори Суворовського району м. Херсона Херсонської області; старшого слідчого прокурори м. Херсон Херсонської області; старшого прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Херсонської області; заступника прокурора Дніпровського району м.Херсона Херсонської області; старшого прокурора відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Херсонської області; прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Херсонської області; старшого прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Херсонської області; старшого прокурора відділу наглядової діяльності при проведенні досудового розслідування в органах прокуратури Херсонської області; старшого прокурора організаційно-медодичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженням прокуратури Херсонської області; начальника організаційно-медодичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженням прокуратури Херсонської області; заступника прокурора Білозерського району Херсонської області; начальника відділу з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим прокуратури Херсонської області.

Станом на 30.09.2016р. позивач має 4 роки 6 місяці 15 днів служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ (з 19.08.1995р. по 03.03.1998р.) 17 років 11 місяців 15 днів робота на прокурорських посадах (з 16.10.1998 по 30.09.2016), при цьому загальний стаж позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, станом на 30.09.2016р становить 22 років 6 місяці 00 днів.

30.09.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ як такому, що має на день звернення із заявою 22 років 6 місяці 00 днів прокурорського стажу. Втім, у задоволенні вимог позивача було відмовлено, про що відповідач повідомив його листом від 05.10.2016. Підставою для відмови в задоволенні заяви є те, що, на думку відповідача, згідно вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІ(далі - Закон № 1697-VІ) позивач повинен мати 22 роки 6 місяців стажу, в тому числі - не менше 12 років 6 місяців стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (01.04.1998) діяв Закон № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Частиною другою ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Правомірність свого рішення відповідачем в рамках даної справи не доведена.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відмова управління Пенсійного фонду України у м. Херсоні у призначенні пенсії позивачу є неправомірною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Відповідно до ст. 94 КАС України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1160,00 грн.

Керуючись ст.22 Конституції України, ст. ст 11, 17, 18, 86, 94, 159-163 , 186 КАС України, рішеннями Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсон про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення від 05.10.2016р.№159 Управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про відмову у призначені йому пенсії за вислугу років згідно із ст.50-1Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (редакції 12.07.2001).

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Херсоні призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII редакції 12.07.2001) з дня звернення, тобто з 30.09.2016р, зарахувавши строк навчання в Університеті внутрішніх справ та службу в органах внутрішніх справ - 4 років 06 місяців 15 днів та роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури - 17 років 11 місяців 15днів, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку без обмеження граничного розміру, та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останні 24 календарні місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, на підставі довідки № №18/417 вих.-16 від 30.09.2016 року прокуратури Херсонської області, починаючи з 30.09.2016року.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський міській суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.Е. Дорошинська