Справа № 825/1820/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року м. Чернігів Справа № 825/1820/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

суддів: - Клопота С.Л., Скалозуба Ю.О.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Приходько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 13.10.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15.09.2016 № 473-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача провести повторний розгляд його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є членом «Об'єднаної громадянської партії», неодноразово затримувався правоохоронними органами, силовими структурами Республіки Білорусь за активну участь у роботі опозиційної партії, яка полягала у її фінансуванні. У зв'язку із наведеним, на рахунки підприємства «Ойл Транс», де він був директором, накладались арешти, проводились різного роду безпідставні перевірки.

Крім того, в Республіці Білорусь в рамках існуючого державного ладу простежується чітка тенденція послідовного переслідування підприємців, тому є цілком обґрунтовані підстави відносити посадових осіб середнього і великого приватного бізнесу та їх помічників до певної соціальної групи, переслідуваної державними органами, шляхом відкриття політично-мотивованих кримінальних справ, в тому числі і відносно нього.

Враховуючи наведене вважає, що всі зазначені обставини свідчать про наявність у нього ознак та умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання йому статусу біженця.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення та пояснив, що 14.01.2016 на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2010 у справі № 2а-8503/10/2670 та ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 2а-8503/10/2670, ДМС України прийняло рішення № 5-16 про повторний розгляд питання про визнання біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3

Враховуючи вимоги пункту 6.10. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, при повторному розгляді заяви позивача було досліджено та враховано обставини, викладені у вищевказаних рішеннях судів.

Також зазначив, що на даний час соціальний статус позивача в країні походження змінився: він не є керівником підприємства «Ойл транс», яке в 2012 році визнане банкрутом, отже, не підпадає під визначення поняття «соціальна група». Вказане дає підстави стверджувати про відсутність можливості спричинення ОСОБА_3 шкоди в разі повернення до країни громадянської належності.

Щодо кримінального переслідування вказав, що позивач у Республіці Білорусь обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів неполітичного характеру, до прибуття в Україну, з наміром набути статусу біженця, перебував в третій безпечній країні - Російській Федерації.

Крім того, згідно з інформацією, викладеною в листі Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 16.08.2016 № 74/2/2-2514нг, станом на 10.08.2016 громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_3 внесений до обліків Інтерполу як особа, що розшукується правоохоронними органами за вчинення злочинів у сфері економіки (червона картка Інтерполу - «затримання з метою притягнення до кримінальної відповідальності») та рекомендовано відмовити громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Враховуючи вищенаведене вважає, що немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому відсутні підстави для набуття ОСОБА_3 статусу біженця у відповідності до умов, визначених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, рішення ДМС України від 15.09.2016 № 473-16 прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується копією національного паспорту позивача від 14.06.2007 НОМЕР_1 (а.с. 38-39).

20.11.2008 до відділу міграційної служби у Чернігівській області Державного комітету України у справах національностей та релігій (далі - відділ МС у Чернігівській області) надійшла та була прийнята до розгляду заява позивача про надання йому статусу біженця та прийнято наказ № 95 «Про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь» (а.с. 37, 42).

Крім того, ОСОБА_3 та посадовими особами міграційної служби, відповідно до Тимчасової інструкції про оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця, було заповнено ряд документів: анкету, протокол співбесіди та реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця (а.с. 43-45, 46-47, 48-49).

На підставі наданих ОСОБА_3 письмових доказів (а.с. 40, 41, 50-52, 53-54, 55, 56-69, 70-75, 76, 77-78, 79-84, 85-86) провідним спеціалістом відділу МС у Чернігівській області складено висновок від 09.12.2008, в якому зазначено про доцільність прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 (а.с. 87).

09.12.2008 відділом МС у Чернігівській області прийняте рішення № 108 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3» (а.с. 88).

В подальшому, співробітниками міграційної служби було повторно проведено співбесіду із позивачем, про що складено відповідний протокол від 26.01.2009, та на підставі наданих доказів (а.с. 89-95, 97) складено висновок від 25.02.2009 (справа № 501-08) про доцільність надання ОСОБА_3 статусу біженця (а.с. 98-99).

13.04.2009 Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийняте рішення № 217-09 про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_3 відповідно до абзацу п'ятого ст. 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим ст. 1 цього Закону, відсутні (а.с. 100).

Вважаючи вищевказане рішення протиправним, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.06.2009 по справі № 2а-9248/09/2570 адміністративний позов ОСОБА_3 було задоволено частково та визнано протиправним і скасовано рішення від 13.04.2009 № 217-09; зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та релігій повторно розглянути питання про надання громадянину Білорусії ОСОБА_3 статусу біженця відповідно до чинного законодавства (а.с. 129-130).

На підставі вищевказаної постанови Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 17-09 про скасування рішення Держкомнацрелігій від 13.04.2009 № 217-09 (а.с. 101) та відповідно до наказу відділу МС у Чернігівській області № 47 з 14.07.2009 розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 (а.с. 102).

У зв'язку із наведеними вище обставинами, працівниками міграційної служби було повторно проведено перевірку фактів та обставин наведених ОСОБА_3 у заяві про надання йому статусу біженця, та на підставі аналізу отриманої інформації і документів (а.с. 103, 104, 105-113, 114-116, 117-118, 123, 124, 125-128) прийнято висновок про можливість надання ОСОБА_3 статусу біженця (а.с. 119-121).

30.07.2009 Державним комітетом України у справах національностей та релігій відповідно до абзацу другого ст. 1 Закону України «Про біженців» прийнято рішення № 473-09 про надання статусу біженця ОСОБА_3 (а.с. 122).

Колегією суддів встановлено, що вищезазначене рішення прийняте Державним комітетом України у справах національностей та релігій до набрання законної сили постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.06.2009 по справі № 2а-9248/09/2570, яка постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2010 в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії скасована, та ухвалене рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову. Постанова Київського апеляційного адміністративного суду ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2011 залишена без змін (а.с. 131, 132).

02.12.2010 постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 2а-8503/10/2670 за позовом заступника Генерального прокурора України до Державного комітету України у справах національностей та релігій, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2011, адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасоване рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 30.07.2009 № 473-09 про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3; зобов'язано повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_3 відповідно до вимог Закону України «Про статус біженця» від 21.06.2001 № 2557-ІІІ (а.с. 134-136, 141-142). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.02.2013 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2011 залишено без змін (а.с. 151-152).

На підставі вищевказаної постанови, рішенням ДМС України від 19.09.2012 № 25-12 скасовано рішення Держкомнацрелігій від 30.07.2009 № 473-09 про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 та зобов'язано УДМС України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 147). Також, у зв'язку із наведеним УДМС України в Чернігівській області прийнято наказ від 25.09.2012 № 142 про повторний розгляд заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 щодо надання йому статусу біженця (а.с. 148).

Вважаючи рішення відповідача від 19.09.2012 № 25-12 протиправним, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом і постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 по справі № 2а/2570/3115/2012 його адміністративний позов було задоволено, вищевказане рішення ДМС України визнано протиправним (а.с. 143-144).

14.02.2013 постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ДМС України задоволено частково; постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 змінено та зазначено, що підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 є обставини, викладені в мотивувальній частині постанови (а.с. 145-146).

05.10.2015 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 2а-8503/10/2670 подання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено сторону виконавчого провадження № 47642384, а саме: боржника - Державний комітет України у справах національностей та релігій на правонаступника - Державну міграційну службу України (а.с. 157, 158).

14.01.2016, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2010 у справі № 2а-8503/10/2670 та ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 2а-8503/10/2670, ДМС України прийнято рішення № 5-16 про повторний розгляд питання про визнання біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 (а.с. 159) та наказ УДМС України в Чернігівській області від 09.02.2016 № 8 про повторний розгляд заяви ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 160).

Заявника було проінформовано про прийняте рішення та запрошено до УДМС України в Чернігівській області для проведення процедурних дій (а.с. 161, 162). Оскільки ОСОБА_3 до Управління не з'явився та не повідомив про причини неприбуття, наказом УДМС України в Чернігівській області від 23.02.2016 № 15 розгляд його заяви було призупинено (а.с. 166). Також, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2016 по справі № 2а-8503/10/2670 відстрочено ДМС України виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2010 до 09.07.2016 (а.с. 167-168).

12.07.2016 ОСОБА_3 прибув до УДМС України в Чернігівській області та надав пояснення щодо причин його неприбуття до Управління, також, просив поновити розгляд його заяви (а.с. 169).

На підставі наведеного, УДМС України в Чернігівській області прийнято наказ від 12.07.2016 № 69 «Про поновлення повторного розгляду заяви громадянина Республіки Білорусь про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 170). Наказом УДМС України в Чернігівській області від 15.07.2016 № 72 продовжено строк повторного розгляду заяви ОСОБА_3 щодо визнання його біженцем до 18.08.2016 (а.с. 179).

За результатами розгляду справи ОСОБА_3, на підставі заяви-анкети, протоколів співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів (а.с. 180-187, 188-205, 206) головним спеціалістом УДМС України в Чернігівській області прийнято висновок від 17.08.2016, що у ОСОБА_3 відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту», тому йому доцільно відмовити у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 207-217).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № 501-08, ДМС України прийнято рішення від 15.09.2016 № 473-16 про відмову ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 218). Як вбачається із витягу з журналу реєстрації видачі повідомлень, УДМС України в Чернігівській області 04.10.2016 направила на адресу ОСОБА_3 повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 115 (а.с. 219, 220-221). Зазначене повідомлення було отримано ОСОБА_3 08.10.2016.

Вважаючи рішення ДМС України від 15.09.2016 № 473-16 протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Як було встановлено вище, саме на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2010 по справі № 2а-8503/10/2670 (залишеної без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2011 та Вищого адміністративного суду України від 26.02.2013) ДМС України було ініційовано повторний розгляд заяви ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.6 пункту 6 Правил у разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, ДМС зобов'язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.

У випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС (підпункт 6.10 пункту 6 Положення).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів звертає увагу, що як в судовому засіданні, так і під час проведення співбесід позивач зазначав, що він є членом «Об'єднаної громадянської партії», неодноразово затримувався правоохоронними органами, силовими структурами Республіки Білорусь за активну участь у роботі опозиційної партії, яка полягала у її фінансуванні. Крім того, в Республіці Білорусь, в рамках існуючого державного ладу, простежується чітка тенденція послідовного переслідування підприємців, тому є цілком обґрунтовані підстави відносити посадових осіб середнього і великого приватного бізнесу та їх помічників до певної соціальної групи, переслідуваної державними органами, шляхом відкриття політично-мотивованих кримінальних справ, в тому числі і відносно нього.

Також посилався на постанову Генеральної прокуратури України від 30.12.2013 щодо відмови Республіці Білорусь у його видачі для притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 230-231).

Однак, колегією суддів встановлено, що Київським апеляційним адміністративним судом в ході розгляду справи № 2а-9248/09/2570 було досліджено обставини прибуття ОСОБА_3 на територію України, та його відповідність статусу біженця.

Так, як убачається із ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2010, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2011, ОСОБА_3 прибув до України через Російську Федерацію. Судом зазначено: «з викладеного вбачається, що позивач прибув до України через Росію, де не був жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань».

«ОСОБА_3 з 19.08.2008 розшукується департаментом фінансових розслідувань Комітету державного контролю Республіки Білорусь за скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 243, ч. 3 ст. 285 Кримінального кодексу Республіки Білорусь. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач обвинувачується за вчинення злочинів, віднесених до загально кримінальних та тяжких злочинів».

Враховуючи наведене, суд встановив, що позивач обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів неполітичного характеру, до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебував в третій країні - Російській Федерації, а тому з урахуванням ст. 10 Закону № 3671-VI не має права на отримання статусу біженця (а.с. 131).

Таким чином, Київським апеляційним адміністративним судом вже, було встановлено, що ОСОБА_3 не відповідає критеріям, які визначають особу біженцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, колегією суддів встановлено, що наразі позивач не є керівником «Ойл транс», на яке, як зазначає ОСОБА_3, здійснювався тиск правоохоронними органами Республіки Білорусь за фінансування опозиційної партії, оскільки, як вбачається із офіційної інформації з сайту http://kartoteka.bv/inostrannoe-chastnoe-proizvodstvenno-torgovoe-шікатое-ргебргііаґіе-оі1-ґгап5-ипр-390333818, вказане підприємство ліквідоване в 2012 році (визнано банкрутом) (а.с. 189-190). Тобто, соціальний статус позивача в Республіці Білорусь змінився і він не підпадає під визначення поняття «соціальна група», тому відсутня обґрунтована можливість спричинення ОСОБА_3 шкоди при поверненні до Білорусії.

Також, встановлено, що політичної діяльності чи діяльності, яку б можна було віднести до сприяння діяльності опозиційній владі політичної партії «ОГП», протягом останніх 8 років позивач не здійснював, що підтверджується протоколом співбесіди, що виключає можливість загрози його життю та здоров'ю за зазначеними ним обставинами.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Беручи до уваги вищевикладені факти колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 у випадку повернення до Республіки Білорусь не зазнає серйозної шкоди, визначеної у статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 201X/95/EU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

В матеріалах справи міститься висновок від 17.08.2016 (а.с. 207-217), яким, із врахуванням обставин встановлених постановою Окружного адміністративного суду від 02.12.2010 по справі № 2а-8503/10/2670, рекомендовано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом п'ятим частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З викладеного слідує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову ОСОБА_3 у визнані його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_3 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень пункту 14 частини першої статті п'ятої Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями. 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя С.В. Бородавкіна

Судді: С.Л. Клопот

Ю.О. Скалозуб