Справа № 807/1446/15
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 рокум. Ужгород№ 807/1446/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Ващиліна Р. О., суддів: Гаврилка С. Є., Микуляка П. П.,

при секретарі судового засідання - Меренич І. А.,

за участю сторін, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2,

відповідача 1: Міністерство аграрної політики та продовольства України, представник - не з'явився,

відповідача 2: агропромислово-торгове підприємство "Бобовище", представник - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" про визнання протиправним та скасування наказу "Про звільнення ОСОБА_1 А." з посади директора агропромислово-торгового підприємства "Бобовище", поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 2757,00 грн. та стягнення 25000,00 грн. моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання протиправним та скасування наказу "Про звільнення ОСОБА_1 А." з посади директора агропромислово-торгового підприємства "Бобовище", поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 2757,00 грн. та стягнення 25000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані наступним. 07.07.2015 Міністром аграрної політики та продовольства України видано наказ № 129-п "Про звільнення ОСОБА_1 А." з посади директора агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначає, що при його звільненні були порушені вимоги ст.ст. 40, 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для визнання звільнення незаконним, проведеним з порушенням встановленого порядку, та поновлення позивача на роботі.

26.08.2015 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що при його звільненні, на його думку, були порушені не лише вимоги ст.ст. 21, 23, 24, 32 40, 43, 49-2 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993, від 09.10.2013 № 818, від 03.09.2008 № 777 від 03.09.2008, а ще і ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", ратифікованої постановою Верховної ОСОБА_3 України, відповідно до якого трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки не має законних підстав для такого припинення

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

14.08.2015, 17.08.2015 та 19.08.2015 до суду від відповідача 1 надійшли письмові заперечення проти позову від 13.08.2015 № 31-4/739, в яких зазначає, що звільнення позивача відбулося в межах наданих Міністерству повноважень та відповідно до вимог чинного трудового законодавства України, будь-яких законних трудових прав ОСОБА_1 з боку Міністерства не відбулося, а тому позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 січня 2014 року № 4-п ОСОБА_1 призначено на посаду директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" з наступним укладенням контракту.

07 липня 2015 року Міністерством аграрної політики та продовольства України видано наказ № 129-п, яким, у відповідності до Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 500, п.6 Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818, та п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору", ОСОБА_1 звільнено з посади директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено службові записки Департаменту роботи з персоналом та Департаменту з управління державною власністю.

У відповідності до службової записки директора Департаменту роботи з персоналом № 25-4/20 від 22.06.2015 стосовно упорядкування роботи в частині призначення та укладення контрактів з керівниками державних підприємств, установ та організацій, що відносяться до сфери управління Мінагрополітики України, в результаті проведеного аналізу стану справ щодо призначення керівників державних підприємств було виявлено грубі порушення в частині призначення керівників державних підприємств без укладання контракту. Мінагрополітики України у період з 2012 по 2014 рр. призначено 10 керівників державних підприємств без дотримання вимог ст. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності", серед яких ОСОБА_1. З метою приведення у відповідність до вимог чинного законодавства директор Департаменту роботи з персоналом просить розглянути питання:

1) припинення трудових відносин з керівниками державних підприємств, з якими не укладено контракт, на підставі ст. 1 п. 40 КЗпП України відповідно до ст. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203;

2) оголошення конкурсного відбору на посади керівників зазначених державних підприємств, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року № 777 "Про проведення конкурсного відбору керівників субєктів господарювання державного сектору економіки".

Із службової записки директора Департаменту з управління державною власністю № 27-2-01/33 від 08.06.2015, адресованої міністру аграрної політики та продовольства України, слідує, що з метою недопущення погіршення фінансово-господарського стану Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище", забезпечення ефективного використання та збереження коштів та майна, що належить зазначеному підприємству, враховуючи пропозиції та рекомендації робочої групи з питань моніторингу та аналізу діяльності підприємств, установ, організацій державної форми власності, що належать до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, враховуючи вимоги ст. 41 Кодексу законів про працю України, її автор висловив пропозицію розглянути питання звільнення ОСОБА_1 з посади директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" відповідно до вимог чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу реалізації ОСОБА_1 свого права на працю, що проявилося у зверненні до суду для вирішення питання стосовно його поновлення на роботі.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" (далі - Постанова КМУ) установлено, що контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови.

Стаття 36 КЗпП України регламентує підстави припинення трудового договору, до яких відносяться:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

71) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

72) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом.

У відповідності до оскаржуваного наказу "Про звільнення ОСОБА_1 А.", позивача звільнено згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Так, п.1 ст. 40 КЗпП України у відповідності до якого відповідач 1 звільнив позивача, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У відповідності до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України "Про звільнення ОСОБА_1 А." № 129-п від 07 липня 2015 року такий прийнято, у відповідності до п.3 Постанови КМУ та п.6 Порядку погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818. На зазначені норми також посилається і представник відповідача 1 в обґрунтування законності звільнення ОСОБА_1 з посади директора.

Разом з цим, суд не може погодитися з такою позицією та обґрунтуванням мотивів звільнення позивача з огляду на наступне.

Згідно з п.3 Постанови КМУ з керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. У разі відмови міністерства або іншого підвідомчого Кабінету Міністрів України органу виконавчої влади укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. У разі відмови керівника підприємства укласти контракт, трудовий договір з ним припиняється на підставі п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

З аналізу даної норми вбачається, що положення про розірвання трудового договору на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в розумінні п.3 Постанови КМУ стосується саме керівників підприємств, раніше обраних чи призначеними на посаду, тобто до прийняття Постанови КМУ (до 19.03.1993). Однак, ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" 23 січня 2014 року. З Постанови КМУ не вбачається можливість звільнення керівників підприємства, призначених на посаду після 19.03.1993, у разі відмови міністерства або іншого підвідомчого Кабінету Міністрів України органу виконавчої влади укласти з ним контракт на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, суд зазначає, що у відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9, згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору (особливою формою якого є контракт) оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Судом зясовано, що ОСОБА_1 призначений на посаду директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" наказом Міністра аграрної політики та продовольства України, а отже позивач працював з відома міністерства, до сфери управління якого належить підприємство, та фактично був допущений до роботи.

Також Порядком погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 (далі - Порядок) визначено процедуру погодження з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих держадміністрацій призначення на посаду та звільнення з посади (крім звільнення за власним бажанням) керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - підприємство), крім керівників підприємств, установ, організацій Збройних Сил та інших військових формувань, МВС, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу.

Так, у відповідності до п.4 Порядку пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади погоджується:

- керівника підприємства, яке зареєстроване на території міста обласного і республіканського Автономної Республіки Крим значення, - відповідно з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, головою облдержадміністрації;

- керівника підприємства, яке зареєстроване на території мм. Києва та Севастополя, - відповідно з головою Київської та Севастопольської міської держадміністрації;

- керівника підприємства, яке зареєстроване на території району, - з головою райдержадміністрації.

Агропромислово-торгове підприємство "Бобовище" знаходиться за адресою: вул. Леніна, 103, с. Бобовище Мукачівського району Закарпатської області, 89632, Україна.

Однак, з матеріалів справи вбачається та стверджується представником відповідача 1, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" погоджено з головою Закарпатської обласної державної адміністрації, що суперечить вищезазначеній вимозі п.4 Порядку.

При проведенні вивільнення працівників, роботодавець повинен дотримуватися порядку, встановленому ст. 492 КЗпП України. Зокрема, зазначена стаття передбачає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Така вимога закону спрямована на захист інтересів працівника з тим, щоб власник або уповноважений ним орган не міг звільнити працівника раніш закінчення цього строку, а отже, працівник гарантований від незаконного звільнення.

Проте, судом встановлено, що всупереч наведеній законодавчій нормі, позивач про звільнення завчасно повідомлений не був.

На підставі вищенаведеного, враховуючи законодавчі норми, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був звільнений з посади директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" з порушенням чинного законодавства.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 235 КЗпП України прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає порядок розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу є Постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року "Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати".

Пунктом 2 Порядку розрахунку середньої заробітної плати встановлено, що у разі визнання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 розділу 4 Порядку розрахунку середньої заробітної плати).

З довідки від 01.09.2015 року № 55 про середню заробітну плату ОСОБА_1 (розрахунковий період - з березня 2015 року по квітень 2015 року) вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 2757,00 грн., а середньоденна заробітна плата - 90,39 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати уточнив та просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Разом з тим, у своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з Міністерства аграрної політики та продовольства України. Однак, суд зазначає, що ч.ч. 1, 5 ст. 74 Господарського кодексу України визначено, що державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов'язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Посада директора Агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України відсутня, натомість відноситься до штатного розпису відповідача 2.

У звязку з вищенаведеним, суд вважає за необхідне стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 2757,00 грн. з агропромислово-торгового підприємства "Бобовище".

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України 25000,00 грн. в рахунок відшкодуванні моральної шкоди суд зазначає наступне.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, у відповідності до чинного законодавства, моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не зазначено, в чому безпосередньо полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

За наведених обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Уточнений позов ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" - задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Міністра аграрної політики та продовольства України від 07.07.2015 № 129-п "Про звільнення ОСОБА_1 А." з посади директора агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

3.Поновити ОСОБА_1 на посаді директора агропромислово-торгового підприємства "Бобовище".

4.Стягнути з агропромислово-торгового підприємства "Бобовище" на користь ОСОБА_1 Анатолієвича заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 2757,00 грн.

5.Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

6.В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд, який ухвалив постанову. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та строки, визначені ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_4

Судді:

ОСОБА_5

ОСОБА_6