Справа № 418/396/16-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чехов С.І.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року справа №418/396/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Міловського районного суду Луганської області від 31 серпня 2016 року у справі № 418/396/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Міловської районної державної адміністрації Луганської області, Управління Державної казначейської служби України у Міловському районі Луганської області про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Управління соціального захисту населення Міловської державної адміністрації Луганської області (далі - Управління) щодо не надання правового статусу інваліда війни з видачею відповідного посвідчення згідно положень Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII);

- зобов'язати Управління надати йому правовий статус інваліда війни з видачею відповідного посвідчення згідно положень Закону № 3551-XII;

- стягнути з Управління на його користь в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю, грошові кошти в сумі 2000 гривень;

- стягнути з Управління понесені ним витрати при сплаті судового збору у сумі 551,20 гривень та 1000 гривень за отримання правової допомоги;

- зобов'язати Управління державної казначейської служби України у Міловському районі Луганської області здійснення безспірне списання з відповідного бюджету на його користь моральну шкоду в сумі 2000 гривень, сплаченого ним судового збору 551 гривень 20 копійок та понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 1000 гривень, а всього в сумі 3551 гривень 20 копійок.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2004 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України на посадах середнього начальницького складу і мав відповідні спеціальні звання, звільнився зі служби з посади заступника начальника слідчого відділення Міловського районного відділу Головного управління МВС України у Луганській області згідно наказу начальника ГУМВС України у Луганській області від 23 квітня 2015 року № 139 о/с у спеціальному званні капітана міліції за підпунктом «б» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 - через хворобу.

Підставою для його звільнення з органів внутрішніх справ через хворобу стало свідоцтво про хворобу військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Луганській області від 3 квітня 2015 року №6 діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв'язок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, травма 16 березня 2006 року, отримана ним в період проходження служби і пов'язана з виконання службових обов'язків, на підставі ст. 55«в», 60«б», 71«6» графи 11 наказу МВС України № 85 від 6 лютого 2001 року його визнано непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час.

У зв'язку з травмою і захворюванням, отриманими ним під час проходження служби в органах внутрішніх справ України і виконання своїх обов'язків, на підставі акту огляду Луганської обласної медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 29 липня 2015 року № 86/863 йому з цієї дати встановлена 3-я група інвалідності, офіційна причина якої згідно акту МСЕК - захворювання пов'язане з проходження служби в органах внутрішніх справ. З цієї підстави йому Пенсійним фондом України у серпні того ж року призначена пенсія по інвалідності, як інваліду МВС 3-ї групи, і видано пенсійне посвідчення серії ААІ №336786 від 26 серпня 2015 року.

При зверненні 27 квітня 2016 року з заявою до відповідача з проханням надати йому статус та видати посвідчення інваліда війни, однак у цьому йому було відмовлено листом від 26 травня 2016 року №1316 з посиланням на Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), знехтувавши прямо передбачений для таких правовідносин Закон № 3551-XII.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідачів є прямим порушенням і невиконанням цього закону і йому внаслідок цього завдано моральної шкоди, яка виражається у моральному стражданні у зв'язку з таким несправедливим до нього відношенням з боку відповідачів, явним проявом неповаги з їхнього боку до закону і людської гідності, нехтуванням передбаченими законодавством правами інвалідів на відповідні пільги, а також необхідністю сплати ним до цього часу у повному обсязі за користування комунальними послугами при тому, що у разі своєчасного отримання ним статусу інваліда війни відповідно до законодавства, він користувався би 100-процепнтною пільгою щодо плати за ці послуги.

Постановою Міловського районного суду Луганської області від 31 серпня 2016 року у справі № 418/396/16-а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не було визнано інвалідом по захворюванню при виконанні службових обов'язків, які послужили поводом для його звільнення з органів внутрішніх справ, звільненню послужила хвороба, пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно та не уважно дослідив матеріали справи, тому як у свідоцтві про хворобу, яке видане військово-лікарською комісією ГУМВС України у Луганській області і яке було підставою для винесення наказу про звільнення позивача з ОВС вказано крім: «захворювання, ТАК, пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ», вказується: «Травма, (16.03.2006 ЗЧМТ. «Струс головного мозку, забита рана надбрівної дуги»), ТАК, отримана в період проходження служби, пов'язана з виконанням службових обов'язків», що надає можливість застосування до позивача Закон № 3551-XII, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, до інвалідів війни також належать інваліди з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання під час виконання службових обов'язків.

Неповне та не уважне дослідження матеріалів справи в подальшому призвело до незаконної, необґрунтованої та неправильної відмови у задоволенні позову.

В письмових запереченнях Управління на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зокрема, зазначається, що пункт 2 ст. 7 Закону № 3551-XII і дія його поширюються на осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

На військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти поширюється дія Закону N 2011-XII. Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону України, його дія поширюється на військовослужбовців Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України які проходять військову службу на території України і військовослужбовці зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та члени їх сімей. Відповідач вважає, що дані позивача не відносяться до категорій інвалідів війни, військовослужбовців, тому підстав для надання статусу інваліда війни відсутні.

Згідно із ст. 16 Закону України «Про міліцію» який втратив чинність 7 листопада 2015 року, особовий склад міліції складався з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким, відповідно до чинного законодавства, присвоєно спеціальне звання міліції. ОСОБА_2 медико-соціальною експертною комісією встановлена 3 група інвалідності на період з 29 липня 2015 року по 1 серпня 2016 року у зв'язку з захворюванням, яке пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Органами МСЕК не винесено висновок, що захворювання отримано під час виконання службових обов'язків.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивач не має підстав для отримання статусу інваліда війни. Крім того, суттю спору є правомірність відмови у наданні статусу інваліда війни, інші позовні вимоги, а саме відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 гривень, стягнення з Управління в якості відшкодування сплаченого позивачем судового збору в сумі 551 гривень 20 копійок, а також понесені витрати на правову допомогу у сумі 1000 гривень тощо, є наслідком ненадання позивачу відповідного статусу, тобто є похідним. Управління вважає, що діяло на підставі і в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений відповідними законами та Конституцією України

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Як слідує з наказу (витяг) від 23 квітня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС України, за п.64«б» (через хворобу). Підстава: свідоцтво про хворобу від 3 квітня 2015 року №6, видане військово-лікарською комісією ГУМВС України у Луганській області (а.с.19).

Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №157545 ОСОБА_2, якого оглядали 29 липня 2015 року первинно, має третю групу інвалідності з 29 липня 2015 року, захворювання пов'язано з проходженням служби у органах внутрішніх справ, інвалідність встановлена до 1 серпня 2016 року, дата чергового переогляду 15 липня 2016 року (а.с.20).

З пенсійного посвідчення, яке видано Пенсійним фондом України № НОМЕР_1 позивачу слідує, що вид пенсії: по інвалідності 3 групи, інвалід армії МВС України, термін дії до 31 липня 2016 року, дата видачі 26 серпня 2015 року, серія НОМЕР_2 (а.с.21).

Як вбачається з заяви позивача до Управління, ОСОБА_2 просить надати йому статус інваліда війни, та видати посвідчення інваліда війни у зв'язку з тим, що він проходив службу в ОВС та був звільнений за п 64 «б» через хворобу згідно довідки МСЕК, в якій вказано, що він є інвалід 3-й групи і захворювання пов'язане з проходженням служби в ОВС під час проходження служби та виконання покладених на нього службових обов'язків, (а.с.22). До заяви додано: дві фотографії та копії: паспорту, коду, довідки МСЕК, пенсійного посвідчення. Датовано заяву 27.04.2016.

З листа начальника управління Міловської районної державної адміністрації управління соціального захисту населення Луганської області від 25 травня 2016 року за № 1316 вбачається, що позивачу було відмовлено у наданні статусу інваліда війни, пославшись на ст. 3 Закону N 2011-XII та ст. 16 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність 7 листопада 2015 року (а.с.23).

Відповідно до п. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Крім того, відповідно до п. 1 статті 3 Закону N 2011-XII, його дія поширюється на:

військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей;

військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Таким чином, законодавством не ототожнюються такі правові категорії, як захворювання, пов'язане з проходженням військової служби, та захворювання, одержане під час виконання службових обов'язків.

Розрізнені такі правові категорії в кількох нормативно-правових документах, зокрема, в статті 7 Закону № 3551-XII, ст.ст. 3, 36 Закону N 2011-XII.

Серед переліку наданих 27.04.2016 позивачем до Управління документів немає жодного, в якому б зазначалось, що захворювання ОСОБА_2 одержане під час виконання службових обов'язків. Навпаки, в довідці МСЕК від 29 липня 2015 року зазначено, що захворювання пов'язано з проходженням служби у органах внутрішніх справ (а.с.20).

З аналізу положень п. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII слідує, що наявність у позивача інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби у органах внутрішніх справ, не дає йому правових підстав на отримання інваліда війни. Необхідною умовою для цього Законом визначено наявність інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов'язків, чого у висновку МСЕК від 29.074.2015 не зазначено.

Згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, у Управління при отриманні від позивача 27.04.2016 відповідних документів були відсутні правові підстави для надання йому статусу інваліда війни, тому його бездіяльність не можна визнати протиправною.

Посилання ОСОБА_2 на свідоцтво про хворобу №6, яке видано Головним управлінням МВС України у Луганській області, не може бути взято до уваги, оскільки відповідачеві він його взагалі не надавав.

Також не може апеляційний суд взяти до уваги відомості, викладені в довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №441395, в якому зазначено, що позивач 28.07.2016 пройшов повторний огляд, має третю групу інвалідності з 15.07.2016, причина інвалідності: травма 16.06.20016 ЗЧМТ «Струс головного мозку, забій надбрівної дуги» ТАК, отримана в період проходження служби, пов'язана з виконанням службових обов'язків, інвалідність встановлена до 1 серпня 2018 року (а.с.48).

Цей висновок було отримано позивачем після звернення до суду з цим позовом, він не надавався Управлінню разом із заявою ОСОБА_2 від 27.04.2016, тому не міг бути предметом оцінки відповідача і, як наслідок, цей документ не може обґрунтовувати протиправність його бездіяльності.

Таким чином, колегія суддів не вбачає у Управління протиправної бездіяльності при відповіді на звернення ОСОБА_2 від 27.04.2016, що є наслідком відмови останньому в задоволенні цих його позовних вимог.

Інші позовні вимоги ОСОБА_2 є похідними від визнання протиправною бездіяльності Управління, і оскільки в тих позовних вимогах судом позивачеві відмовлено, відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог.

З огляду на викладене, позов є безпідставним та необґрунтованим, а рішення відповідача про відмову в наданні статусу «інвалід війни» та видання посвідчення інваліда війни ОСОБА_2 прийнято з дотриманням положень діючого законодавства, правові підстави для скасування рішення відсутні.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Міловського районного суду Луганської області від 31 серпня 2016 року у справі № 418/396/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Міловської районної державної адміністрації Луганської області, Управління Державної казначейської служби України у Міловському районі Луганської області про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

О.О.Чебанов