Справа № 810/5681/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/5681/15 Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Пилипенко О.Є. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача ОСОБА_2, представника третьої особи-1 Привалової О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича, Міністерства юстиції України, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Броварське міськрайонне управління юстиції Київської області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року провадження у справі закрито.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати ухвалу, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та АКБ «УкрСиббанк» укладенена низка кредитних договорів: 04.05.2007 №0; 30.11.2006 №0; 25.11.2006, за якими ОСОБА_2 отримала кредит у доларах США 157000, які зобов'язалась повернути в термін не пізніше 04.05.2017 за процентною ставкою 13% річних.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачкою та банком 04.05.2007 був укладений договір іпотеки №34798-Б, посвідчений нотаріусом Броварського міського нотаріального округу за реєстраційним номером №1726. За умовами цього договору ОСОБА_2 передала в іпотеку спірне майно.

12.12.2011 відповідно до договору факторингу №1 та додатку до нього АТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв на платній основі право вимоги погашення заборгованості на підставі договору №0 від 30.11.2006 укладеного між ОСОБА_2 та банком.

На підставі договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» та АТ «УкрСиббанк» уклали договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.

07.03.2014 та 14.03.2014, ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_2 повідомлення про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки та набути право власності на нерухоме майно, яке було передано в порядку забезпечення кредитних зобов'язань або звернути стягнення на нього шляхом продажу від власного імені, а також запропонувало позивачці погасити заборгованість за кредитним договором протягом 30-ти днів з моменту одержання повідомлення.

11.11.2014, ТОВ «Кей-Колект» звернулось до реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне нерухоме майно. Разом із заявою були подані договір про надання споживчого кредиту та його копія, договір іпотеки майна; повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки; договір факторингу та договір відступлення права вимоги.

24.11.2014, державним реєстратором були прийняті рішення №17430329 та №17430462 про реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна - будинок та земельну ділянку за адресою вул. Петра Дорошенка, 45 в м. Бровари Київської області за ТОВ «Кей-Колект».

Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення (з відкриттям розділу), індексний номер: 17430329 від 24.11.2014 Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича про державну реєстрацію права власності на земельну - ділянку, реєстраційний номер: 06, кацастровий номер: НОМЕР_1, площа 0,0769 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Київська ббл., АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», , на підставі Договору іпотеки №34798, серія та номер: 5001 від 30.11.2006, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, на підставі якого Державний реєстратор Реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_6 внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 7833321 від 11.11.2014.

- визнати протиправним та скасувати рішення (з відкриттям розділу), індексний номер: 17430462 від 24.11.2014 Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, реєстраційний номер: 06, загальною площею 408,9 кв.м., житловою площею 153,4 кв.м., адреса: Київська обл., м. Бровари, АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», , на підставі Договору іпотеки №34798, серія та номер: 5001 від 30.11.2006, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, на підставі якого Державний реєстратор Реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_6 внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 7818721 від 12.11.2014.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративного суду, оскільки предметом даного судового розгляду спірні правовідносини, пов'язані із невиконанням, на думку позивачки, умов цивільно-правової угоди, порушенням її прав при укладанні та виконанні договорів факторингу та уступки права вимоги.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У частині 1 статті 3 КАС визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно абзацу 7 частин 1 статті 3 КАС суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Пунктом 8 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» роз'яснено, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

На підставі викладено, пленум Вищого адміністративного суду України, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов висновку, що спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Поряд із цим, усуваючи розбіжності у застосуванні ст. 6 Конвенції, Верховний Суд України (постанова від 14 червня 2016 року, справа № 826/4858/15) досліджував рішення Вищого господарського суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого адміністративного суду України. Правова позиція зазначених касаційних судів у досліджуваних рішеннях стосувалася можливості звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності відповідного застереження у договорі та без укладення окремого договору. Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у зазначеній вище справі дійшла висновку, що спір такого не є публічно-правовим, випливає з договірних відносин, оскільки предметом його фактично є неналежне виконання умов цивільно-правової угоди.

Тобто у своєму рішенні Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Проте, у рамках даної справи, виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договорів кредиту, факторингу, іпотеки) не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду, хоч позивач і порушує питання неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки без укладення окремого договору. Предметом даного спору є виключно дії та рішення відповідача-1, що стосуються порушення ним встановленого порядку державної реєстрації прав за наявності підстав для відмови у такій реєстрації. Тобто, у даній справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Окрім того, у даній справі також підлягає оцінці обставина наявності арешту під час здійснення державної реєстрації прав, про що наголошує позивач у своїй апеляційній скарзі. Правову позицію у таких спорах неодноразово висловлював Верховний Суд України саме в порядку адміністративного судочинства.

Позивач в обґрунтування своєї позиції в апеляційній посилається також і на інші обставини, які підлягають дослідженню саме в рамках адміністративного судочинства та не стосуються виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди, зокрема: дія положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у період вчинення спірних реєстраційних дій; втрата чинності постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703, якою керувався державний реєстратор Марченко О.А. при винесенні рішення про державну реєстрацію права власності; у позові позивач також наголошує на тому, що державну реєстрацію мав здійснювати відповідний нотаріус, а не державний реєстратор тощо.

За таких обставин даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому підстави закриття провадження у справі відсутні, а отже оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 204 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У своїй апеляційній скарзі позивач також просить суд стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати, тобто вирішити питання розподілу судових витрат.

За змістом частини першої статті 3 та статті 158 КАС судові рішення в адміністративному судочинстві поділяються на постанови та ухвали залежно від кола питань, вирішуваних через прийнятий судовий акт. Згідно з цим критерієм постанова є рішенням суду, у якому вирішуються вимоги адміністративного позову, а ухвала, зокрема, - рішенням, яким вирішуються питання, пов'язані з процедурою розгляду адміністративної справи, а також інші процесуальні питання.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що вирішення питання розподілу судових витрат можливе лише за умови прийняття рішення внаслідок розгляду спору по суті (вирішення по суті позовних вимог).

Проте, у рамках даного апеляційного провадження суд не вирішує спір по суті, а лише приймає процесуальне рішення щодо скасування ухвали, яка перешкоджає провадженню у справі та направляє справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат наразі відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 199, 204, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту постановлення є остаточним та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя О.Є. Пилипенко

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 16.11.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Пилипенко О.Є.

Сорочко Є.О.