Справа № 127/20817/16-а
Суддя: Волошин С. В.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/744/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Волошин С.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого за довіреністю діє представник ОСОБА_2, звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просить визнати дії Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці щодо відмови в призначенні пенсії за віком незаконними та зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 08.07.2016 року.

Адміністративний позов мотивований тим що, позивач в вересні 2000 року виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де проживає до цього часу. Після досягнення пенсійного віку позивач звернувся Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення йому пенсії за віком. Однак, відповідач листом №244/ж-1 від 15.08.2016 року відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на те, що оскільки позивач постійно проживає за кордоном, він не має права на призначення та виплату пенсії в Україні. Позивач вважає вказану відмову незаконною та такою, що порушує його права та законні інтереси.

Представником відповідача подане заперечення на зазначений позов, відповідно до якого відповідач не визнає вимог позивача, просить відмовити у позові з підстав того, що позивачем до матеріалів позову не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, чи не отримує позивач пенсію чи щомісячне грошове утримання з інших джерел, в тому числі на території України чи Ізраїля. Оскільки про даний факт недостатньо фактичних даних ні в матеріалах позову, ні в матеріалах пенсійної справи. Нез'ясування вказаних обставин є недопустимим з точки зору можливої вірогідності подвійного зарахування стажу позивачеві, і з точки зори нецільового використання коштів Пенсійного фонду України. Відповідач зазначає, що заява про призначення пенсії подається пенсіонером особисто в орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Крім того, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення в разі проживання таких осіб в іншій країні. Такого договору з питань пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено.

Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується та обставина, що позивач листом від 08.07.2016 року звертався до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення йому пенсії за віком. Однак, відповідач відмовив у задоволенні заяви, оскільки виникнення права на пенсію, згідно позиції відповідача, пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення в разі проживання таких осіб в іншій країні. Такого договору з питань пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено.

Відповідно до ст. 71 ч.ч. 1, 2 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 49 ч. 1 п. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФ України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В рішенні №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, в супереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України, зокрема, у його постановах від 8 грудня 2015 року, 16 березня, 12 квітня, 8 червня, 18 жовтня 2016 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15, 21-175а16, 21-5966а15, 21-173а16, 21-174а16 і 537/107/15-а відповідно), які згідно ст. 244-2 КАС України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права, в тому числі і на призначення та виплату пенсії, особам які виїхали до іншої країни на постійне місце проживання. З часу констатації єдиним органом конституційної юрисдикції неконституційності наведених вище положень Закону держава не має права обмежувати право особи на пенсійне забезпечення, в тому числі і на призначення пенсії по критерію не проживання станом на час призначення пенсії в Україні.

Частиною 1 п. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія призначається (перераховується) з дня звернення за пенсією.

Згідно копії заяви ОСОБА_1, «Про призначення/перерахунок пенсії» останній звернувся до Управління Пенсійного Фонду в м. Вінниці 08.07.2016 року.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати дії Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком протиправними та зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 08.07.2016 року.

Згідно п.1 ч.1 ст.256 КУпАП, постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів виконуються негайно в межах суми стягнення за один місяць.

В контексті цієї норми постанова в межах суми стягнення пенсійних виплат за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України судові витрати понесені позивачем підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Суд зазначає, що оскільки Законом України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру передбачена сплата судового збору в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на дату подання даного позову становила 551,20 гривень, то стягненню підлягає сума судового збору саме в розмірі 551,20 гривень.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167, 183-2 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити.

Визнати дії Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Вінниці призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за віком, починаючи з 08.07.2016 року.

Присудити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., які підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів після її проголошення через Вінницький міський суд. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: