Справа № 163/2628/16-а
Суддя: Чишій С. С.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 163/2628/16-а
Провадження № 2-а/163/62/16
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.,

розглянувши в порядку скороченого провадження в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Любомльської райдержадміністрації Волинської області про виплату недоплаченої разової грошової допомоги учаснику бойових дій,

в с т а н о в и в :

Позивач просить визнати протиправною виплату відповідачем передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(далі - Закон №3551-ХІІ) разової щорічної допомоги до 5 травня у заниженому розмірі і зобов'язати провести перерахунок, виходячи з розміру п'яти мінімальних пенсій за віком. Вимоги обґрунтував тим, що має статус ветерана війни - учасника бойових дій, тому має право на таку допомогу згідно із ст.12 вказаного Закону. В порушення положень Закону у 2016 році управління виплатило допомогу в сумі 920 гривень з посиланням на постанову КМ України від 02.03.2016 року №141, що вважає безпідставним. На звернення щодо перерахунку і виплати допомоги в належному розмірі отримав відмову. Така відмова, на думку позивача, не відповідає рішенню Конституційного Суду України від 22.05.2008 року, якою відновлено положення ст.12 Закону №3551-ХІІ щодо розміру допомоги у 5 мінімальних пенсій за віком. Сама ж постанова КМ України звужує обсяг пільг і гарантій учасників бойових дій, а покладені в її основу мотиви зниження розміру допомоги суперечать Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішенням Європейського Суду з прав людини, Конституції України і не можуть ставитись в залежність від бюджетних асигнувань.

В письмових запереченнях управління зазначило, що право КМ України на встановлення розміру допомоги учасникам бойових дій встановлено Законом України від 28.12.2014 року №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», яким внесено зміни до Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України. Нарахування і виплата позивачу такої допомоги проведена відповідно до постанови КМ України від 02.03.2016 року №141, що, на думку управління, відповідає також і положенням рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011, від 25.01.2012 року №3-рп/2012.

Таким чином, з наведеного суд прийшов до висновку, що сторони не оспорюють статусу позивача і його права на допомогу, однак по різному тлумачать положення чинного законодавства щодо її розміру.

За таких обставин суд не знайшов підстав для задоволення клопотання відповідача про його участь в розгляді справи, а отже, для проведення судового засідання з викликом сторін і провів розгляд позову в порядку скороченого провадження відповідно до положень ч.4 ст.1832 КАС України.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 20.07.2015 року, позивач є ветераном війни - учасником бойових дій.

З листа управління праці та соціального захисту населення Любомльської райдержадміністрації від 05.10.2016 року вбачається, що відповідач відмовив позивачу у перерахунку допомоги, вважаючи законною проведену виплату у 920 гривень.

Згідно із ч.4 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 25.12.1998 року щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Редакція вказаної норми змінювалась Законами України від 20.12.2005 року №3235-IV, 19.12.2006 року №489-V, 28.12.2007 року №107-VI; Законом України від 04.07.2002 року №52-IV змінено порядковість частини з четвертої на п'яту.

Пунктом 18 ст.77 Закону України від 20.12.2005 року №3235-IV на 2006 рік зупинена дія частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни.

Аналогічні положення містив п.13 ст.71 Закону України від 19.12.2006 року №489-V в частині зупинення дії норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 визнано неконституційними положення ст.29 та п.13 ст.71 Закону України від 19.12.2006 року №489-V в частині встановлення розміру виплати грошової допомоги ветеранам війни, в тому числі, учасникам бойових дій в сумі 280 гривень.

Згідно із Законом України від 28.12.2007 року №107-VІ встановлено нову редакцію ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме: «Щорічно до 5 травня учасникам війни бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 цю нову редакцію визнано неконституційною. При цьому визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 22.05.2008 року відновлено дію редакції ч.5 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка передбачає виплату учасникам бойових дій разової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно з п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України(в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Великода Н.В. проти України». Суд зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд вказав, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

На виконання вимог п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України своєю постановою від 02 березня 2016 року №141 Кабінет Міністрів України встановив, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»…, здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії(особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій …, - 920 гривень.

За таких обстави суд приходить до висновку, що Європейський Суд з прав людини та Конституційний Суд України в своїх рішеннях визнали право держави та її уповноважених органів на зменшення пенсійних виплат за особливих умов, у встановленому законом порядку та з дотриманням принципів, передбачених Конвенцією з прав людини та основоположних свобод.

Внесені Верховною Радою України відповідним Законом в Бюджетний кодекс України зміни не визнавались неконституційними і набрали чинності до набуття позивачем статусу учасника бойових дій; постанова КМ України №141 грунтується на положеннях цього Кодексу, а предметом спору в даній справі є не пенсія, а щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік.

Зазначене не дає підстав для твердження, що розмір такої разової допомоги визначено, нараховано і виплачено незаконно, без законної мети в інтересах суспільства і непропорційно переслідуваній меті.

Отже, управління діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, через що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 71, 122, 159, 160, 163, 1832 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Любомльської райдержадміністрації Волинської області про виплату недоплаченої разової грошової допомоги учаснику бойових дій відмовити за безпідставністю заявлених позовних вимог.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання її копії через Любомльський районний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий : суддя Чишій С.С.