Справа № 154/1150/16,2-а/154/25/16
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Справа № 876/5710/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

представника відповідача Павленко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15.07.2016 року в справі №154/1150/16 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання надати дозвіл на приватизацію кімнати в гуртожитку,

встановив:

У квітні 2016 року позивач - ОСОБА_2 - звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках від 19.11.2015 року №325 в частині відмови у приватизації кімнати АДРЕСА_1 ОСОБА_2; зобов'язати виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області прийняти рішення щодо надання дозволу на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що будучи наймачем кімнати АДРЕСА_1 понад 5 років, з метою реалізації свого права на приватизацію, звернувся з відповідною заявою до Володимир-Волинської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області №325 від 19.11.2015 року йому відмовлено у приватизації вказаної вище кімнати з підстав ненадання копії ордеру на кімнату в гуртожитку.

Вважаючи дії та рішення відповідача протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15.07.2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю. Вказує, зокрема, на наступне: відповідач не надав жодних доказів на підтвердження незаконності проживання позивача у кімнаті, приватизувати яку позивач виявив бажання; підстави для відмови в приватизації квартири передбачені законом і розширеному тлумаченню не підлягають. Натомість таких у випадку позивача не було; суд, як і відповідач, обмежилися формальною причиною, - відсутністю ордера на житло, тим самим позбавивши позивача гарантованого Конституцією права на безкоштовну приватизацію житла.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 13.10.2015 року про оформлення передачі в приватну власність приміщення кімнати АДРЕСА_1.

За результатами розгляду заяви, відповідачем відмовлено в оформленні передачі в приватну власність зазначеної вище кімнати з тих підстав, що всупереч п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 ОСОБА_2 не додано копії ордеру про надання жилої площі.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законами України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з наступних мотивів.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-ХІІ (зі змінами та доповненнями), Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року №500-VI (зі змінами та доповненнями), Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 та ін.

Так, правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно зі ст. 1 Закону сфера його дії поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників, поліцейських та працівників Національної поліції, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло, зокрема, шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом).

Ч.1 ст.4 визначено, що приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92р. №2482-XII (надалі Закон №2482-XII) передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).

Відповідно до норми ч.10 ст. 8 Закону №2482-XII органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом. Так, зокрема у статті 2 Закону №2482-XII вказано, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, як особа, яка більше п'яти років на законних підставах зареєстрований за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживає в ньому, звернувся до відповідача із заявою про передачу у власність кімнати в гуртожитку.

Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача стала відсутність серед поданих позивачем документів копії ордеру про надання жилої площі в гуртожитку, що, на думку відповідача, ставить під сумнів проживання позивача в гуртожитку на законних підставах.

Суд першої інстанції, зазначаючи в своєму рішенні, що факт реєстрації та постійного проживання ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_1 встановлено та підтверджується довідками про склад його сім'ї, одночасно вважає відмову відповідача у реалізації конституційного права на приватизацію зазначеного жилого приміщення з підстав відсутності копії ордеру правомірною.

Колегія суддів вважає такі висновки передчасними з огляду на те, що судом першої інстанції не досліджено в повній мірі обставини справи, зокрема ті, які визначають право позивача на приватизацію житла. Натомість суд обмежився лише аргументацією відповідача щодо відсутності ордера на житло.

Статтею 15 Житлового кодексу Української РСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить видання ордерів на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з Постановою ради Міністрів Української РСР від 11.12.84р. № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (розділ IV, ст. 69 «Ордер на жиле приміщення»), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Статтями 70, 72 Постанови від 11.12.84р. № 470 визначено, що ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Крім того, згідно з п. 24 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою РМ УРСР від 11.12.1984 № 470, документи (облікові справи) зберігаються протягом п'яти років після отримання громадянином жилого приміщення, і по закінченню вказаного терміну знищуються у встановленому порядку.

Оскільки житло було надане у 2003, про що свідчить реєстрація у паспорті, то запитувана адвокатом позивача інформація про підстави реєстрації місця проживання такого надана не була.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відсутність документів на право вселення і проживання в спірній кімнаті не може бути поставлена в провину позивачу, на нього також не може бути покладений обов'язок щодо надання цих документів з огляду на те, що вони після вселення особи передаються у відповідну житлово-експлуатуючу організацію, яка і повинна забезпечити їх належне зберігання протягом визначеного строку.

Натомість іншими наявними у справі матеріалами підтверджується правомірність проживання позивача у спірній кімнаті, а саме: довідками про склад сім'ї позивача; договором про надання населенню послуг з холодного водопостачання та водовідведення від 24.09.2004 року; договором відшкодування затрат електроенергії від 02.12.2004 року; договором про надання послуг з утримання будинків і споруд від 27.05.2006 року; договором про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 20.11.2006 року та від 06.02.2012 року, технічним паспортом на жиле приміщення. В усіх наведених вище документах ОСОБА_2 зазначений наймачем кімнати АДРЕСА_1.

Крім того, факт реєстрації позивача за вказаною вище адресою з 23.05.2003 року підтверджується відповідним записом у його паспорті.

Відтак, колегія суддів вважає, що за відсутності інформації щодо отримання позивачем ордеру на вселення у житло, прописка (реєстрація) позивача в кімнаті гуртожитку підтверджується належними доказами, що свідчить про законність користування таким жилою площею.

Зазначене свідчить про те, що позивач у відповідності до норм Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» має законне праве на отримання у власність кімнати в гуртожитку.

Колегія суддів вважає, що відмова відповідача з підстав ненадання позивачем копії ордеру на жиле приміщення є формальною, та порушує конституційне право позивача на безкоштовну приватизацію житла.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Скаржник у встановленому законом порядку довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15.07.2016 року в справі №154/1150/16 та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 19.11.2015 року №325 в частині відмови у приватизації кімнати АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Зобов'язати виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13.10.2015 року про оформлення передачі в приватну власність приміщення кімнати АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1; ідент.номер НОМЕР_1) 1763,84 грн судового збору за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради.

Постанова набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Бруновська Н.В.

Шавель Р.М.

Повний текст постанови складено 14.11.2016 року.