Справа № 821/1468/16
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/1468/16

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Вітічак О.Р.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача-1 - Зуба О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ДМС України в Херсонській області, Дніпровського РВ у м. Херсоні Управління ДМС України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Управління ДМС України в Херсонській області (далі - відповідач-1, УДМС України в Херсонській області), Дніпровського районного відділу у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області (далі - відповідач-2, Дніпровський РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог від 01.11.2016 р., просить визнати протиправною відмову Дніпровського РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області від 13.09.2016 р. № 10/46 у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та скасувати вказане рішення; зобов'язати Дніпровський РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги мотивує тим, що рішення відповідача-2 від 13.09.2016 р. № 10/46 прийнято в порушення Закону України "Про імміграцію" та Конституції України. Вказує на те, що відповідачами не враховано всі фактичні обставини законного її перебування в Україні та факт наявності у неї неповнолітнього сина - громадянина України, який перебуває на її утриманні. Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, прийнятим без об'єктивного аналізу усіх матеріалів, за відсутності передбаченої законом підстави для безумовної відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позові, та просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну УДМС України в Херсонській області та Дніпровським РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області здійснені усі дії, передбачені вимогами діючого законодавства України. Територіальний підрозділ УДМС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 від 13.09.2016 р. слугував лист УСБУ в Херсонській області від 20.07.2016 р. № 22/20/596-1659 про доцільність відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Вказав на те, що позивач порушила міграційне законодавство України, а саме працювала в Україні без відповідного дозволу на працевлаштування, за що була притягнена до адміністративної відповідальності. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача-1, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянка Республіки Узбекистан, проживає на території України понад 15 років. ІНФОРМАЦІЯ_1. у неї народився син ОСОБА_6, який є громадянином України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про народження українського зразка, виданого 19.11.2001 р. серії НОМЕР_1, та довідки від 17.03.2009 р. № 06/09 про реєстрацію особи громадянином України. Згідно довідки від 20.09.2016 р. № 02-05/337 ОСОБА_6 є учнем 9-Б класу Херсонської загальноосвітньої школи № 28 ім. О.С.Пушкіна.

У 2005 році позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну та тимчасову посвідку на проживання з безстроковим терміном дії. Отже, отримала статус іноземця, який постійно проживає на території України та перебуває на її території на законних підставах.

Згодом, на звернення про отримання громадянства України їй було відмовлено та повідомлено про скасування дозволу на імміграцію з рекомендацією повторного звернення із заявою про його отримання.

10.11.2015 р. ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського РВ у м.Херсоні УДМС в Херсонській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію", як особа яка має родинні стосунки з громадянином України - ОСОБА_6. До заяви додала передбачені законом документи.

13.09.2016 р. Дніпровським РВ у м.Херсоні УДМС в Херсонській області прийнято рішення № 10/46 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну з посиланням на п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" як на підставу для відмови.

У судовому засіданні встановлено, що підставою для відмови слугував лист УСБУ в Херсонській області від 20.07.2016 р. № 22/20/596-1659, в якому вказувалося на те, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП (порушення законодавства щодо працевлаштування іноземців на території України).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Отже, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р. № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Статтею 1 Закону України № 2491-ІІІ визначено, що імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Порядок надання дозволу на імміграцію в Україну на постійне проживання та перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу, визначено ст.9 Закону № 2491-ІІІ.

Згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону № 2491-ІІІ особами, які перебувають в Україні на законних підставах заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Згідно п.п.12, 14 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів); здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Пунктом 16 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Перелік підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію передбачений статтею 10 Закону № 2491-ІІІ та є вичерпним.

В рішенні про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 13.09.2016 р. № 10/46 відповідач-2 як на підставу для відмови посилається на п.6 ч.1 ст.10 Закону № 2491-ІІІ, згідно якого дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Дана норма є відсилочною до інших законів України, якими регулюються спірні правовідносини. Однак, зміст рішення від 13.09.2016 р. № 10/46 не містить жодних посилань на інші норми законодавства, які б вказували на конкретно визначену підставу, як на привід для відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію.

Суд зазначає, що серед переліку підстав для відмови в наданні дозволу, передбачених ст.10 Закону № 2491-ІІІ, немає такої підстави, як притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти та визначені законом підстави. Будь-які не передбачені законом підстави, припущення чи позиції не можуть слугувати підставою для прийняття відповідного рішення.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем-2 при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україні ОСОБА_1 не враховано факт наявності у позивача неповнолітньої дитини, яка є громадянином України та перебуває на її утриманні, її законні права на проживання разом з матір'ю.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ, відповідно до ст.ст.8, 11, 14 якого, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно практики Європейського суду з прав людини "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. United Kingdom від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Отже, рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 13.09.2016 № 10/46 прийнято без урахування принципу пропорційності. Суб'єкт владних повноважень при прийнятті рішення повинен зважати на досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовується рішення, та інтересами позивача і її дитини.

Відповідно до ст.ст.11, 71 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідачем-2 не доведено правомірності прийняття рішення від 13.09.2016 р. № 10/46, не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.10 Закону № 2491-ІІІ, які могли б стати підставами для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а тому вказане рішення підлягає скасуванню як протиправне.

Згідно ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Вказаною нормою суд зобов'язаний надати юридичну оцінку діям суб'єкта владних повноважень і визначити спосіб поновлення порушеного права. Оскільки оскаржуваним рішенням порушено права позивача, поновити їх слід шляхом зобов'язання відповідача-2 повторно розглянути заяву щодо надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.8, 9, 12, 71, 158-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Дніпровського РВ у м.Херсоні Управління ДМС України в Херсонській області від 13.09.2016 р. № 10/46 у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Скасувати рішення Дніпровського РВ у м.Херсоні Управління ДМС України в Херсонській області від 13.09.2016 р. № 10/46 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов'язати Дніпровський РВ у м.Херсоні Управління ДМС України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 09 листопада 2016 р.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 3.1.3