Справа № 577/2736/16-а
Суддя: Моргун О. В.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 577/2736/16-а
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 листопада 2016 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі судді Моргуна О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Кролевець справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про зобов'язання призначити пенсію за вислугу років, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - відповідач), в якому просить суд зобов'язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити йому пенсію за вислугу років та провести її обчислення згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року, починаючи з 27 травня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням відповідача від 3 червня 2016 року йому відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно із Законом України «Про прокуратуру». Вважає, що рішення відповідача прийняте внаслідок неправильного застосування чинного законодавства, зокрема Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, який не відповідає вимогам ст.ст.19, 22, 46, 58, 64 Конституції України. Відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років, відповідач не правильно тлумачив та застосовував норми чинного законодавства України, які порушують його соціальні права.

На день звернення до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, тобто на 27 травня 2016 року, він мав достатній стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах (з урахуванням строкової військової служби та половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі) 21 рік 09 місяців 17 днів, що дає йому право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року.

З 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, який суттєво звужує зміст та обсяг прав працівників прокуратури України на їх пенсійне забезпечення.

Відповідач надав суду письмове заперечення щодо позову, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що на дату подання позивачем заяви про призначення пенсії - 27 травня 2016 року, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, положення Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII, зокрема щодо пенсійного забезпечення прокурорів, втратили чинність. А положення ст.50-1 цього Закону щодо призначення пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку, втратили чинність ще з 01.10.2011 року на підставі Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668.

Також в обґрунтування заперечень відповідач посилається на безпідставність і невідповідність заявлених вимог положенням п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 02.03.2015 №213-VIII, на підставі яких з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач свого представника на розгляд справи не направив, надіславши суду заяву про розгляд справи без представника відповідача, проти позовних вимог заперечує повністю.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням зазначеного положення КАС України та клопотань сторін суд вирішив можливим розглянути справу у відсутність сторін в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 24.06.1991 року по 11.06.1992 року позивач проходив строкову військову службу у лавах Збройних сил України (а.с.48-49)

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_1 встановлено, що з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року останній навчався у Національній юридичній академії України ім.Ярослава Мудрого, в період з 14 жовтня 1997 року по 19 січня 1998 року та з 1 квітня 1998 року по час звернення з позовом до суду працює в органах прокуратури(а.с.12-15, 17)

Згідно з довідкою прокуратури Сумської області від 27 травня 2016 року № 11-496 вих16 стаж роботи ОСОБА_1 станом на 27 травня 2016 року на прокурорсько-слідчих посадах становить 18 років 05 місяців 01 день (а.с.17).

Судом встановлено, що позивач 27 травня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років (а.с.43).

Однак за змістом позовної заяви позивач зазначає, що він звернувся до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р.

Рішенням Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області №54 від 03.06.2016 року у призначенні пенсії позивачу за вислугу років - відмовлено, з посиланням на те, що п.5 розділу Прикінцевих положень 3акону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII з 01.06.2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру», скасовані, а тому відсутні підстави для призначення пенсії за вищевказаним законом.(а.с.11)

На час звернення 27 травня 2016 року ОСОБА_1 за призначенням пенсії вступив в силу Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Суд вважає, що Закон № 1697-VII в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 22 роки 6 місяців, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Наведеній нормі ст.86 Закону № 1697-VII кореспондують положення ч.6 ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (чинного на час проходження позивачем служби в органах прокуратури), відповідно до яких до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на день звернення за пенсією стаж роботи ОСОБА_1 на прокурорсько-слідчих посадах складає 18 років 05 місяців 01 день (а.с.17, 12-16). Крім того, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 проходив навчання у Національній юридичній академії України ім.Ярослава Мудрого з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року. Отже, до складу вислуги років зараховується також половина строку навчання 02 роки 04 місяці 28 днів. Також до вислуги років позивача зараховується військова служба в лавах Збройних Сил України - 11 місяців 18 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача, навіть з урахуванням половини строку навчання, та служби в лавах Збройних Сил України становить менше, ніж 22 роки 6 місяців (21 рік 09 місяців 17 днів), а відтак, наявного у позивача стажу недостатньо для призначення йому пенсії за вислугу років.

Сторони не оспорюють, що загальна вислуга років позивача становить 21 рік 09 місяців 17 днів.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, на який посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону № 1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 22 роки 6 місяців для осіб, які звернулись за пенсією з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року.

Таким чином, суд дійшов висновку що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції закону станом на час звернення із заявою про призначення пенсії) так і відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05.11.1991 р. № 1789-XII).

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів.

Судом встановлено, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 27 травня 2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже, суд констатує, що виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час розгляду заяви положень закону.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ.

Суд вважає, що на час набуття позивачем певного страхового стажу (вислуги років), тобто, роботи в органах прокуратури, дійсно діяли норми Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, які надавали право на пенсію за вислугою років за наявності у особи, яка звертається за пенсією, 20 років вислуги, з них не менше 10 років на прокурорсько-слідчих посадах, тобто, встановлювали інші правила призначення пенсії, ніж діють на час звернення позивача за пенсією.

Однак, на даний час норми ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (протягом яких діяли ці норми) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів») визнані не були.

Суд відхиляє посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» і підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В той же час, на час внесення до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (який містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Також, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України у справі від 06.07.1999 року №8-рп/99 (справі щодо права на пільги), оскільки спірні відносини стосуються призначення пенсії, а не користування позивача пільгами на оплату житлово-комунальних послуг.

Стосовно тверджень позивача про звуження його прав, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першоюстатті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено врішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991р.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення № №54 від 03.06.2016 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити позивачеві пенсію за вислугу років задоволенню не підлягають.

Суд вважає що рішення відповідача № 54 від 03.06.2016р. про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою років є правомірним.

Судом не встановлено підстав для зобов'язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991р.

Ухвалою суду від 14 липня 2016 року було відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судом рішення у даній справі.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, є підстави стягнути з позивача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, 94, 160, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст.2, 3, 4 Закону України «Про судовий збір», суд -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про зобов'язання призначити пенсію за вислугу років.

Стягнути зі ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Кролевецький районний суд Сумської області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги, з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги.

Постанова виконана суддею на комп'ютері в нарадчій кімнаті .

Суддя: О. В. Моргун

Повний текст постанови виготовлений 11 листопада 2016 року.

СУДДЯ О.В. Моргун