Справа № 820/5015/16
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 листопада 2016 р. № 820/5015/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мельникова Р.В., Мар`єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання - Корнієнка А.Д.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи (Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області) - Вишневського О.В.,

представника третьої особи (Управляння Служби безпеки України в Харківській області) - Гайдамаці В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року №411-16;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач належним чином не вивчав та взагалі не аналізував матеріали та документи по його справі, було прийняте хибне рішення, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначив, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця с доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що аналізом матеріалів особової справи позивача було встановлено відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до країни громадянської належності. На підставі викладеного, вважає оскаржуване рішення прийнятим у межах та на підставі чинного законодавства України.

Представник третьої особи, Управління Служби безпеки України в Харківській області, проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав правову позицію відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області 22 жовтня 2015 року. Заяву прийнято до розгляду відповідно до наказу ГУ ДМС В Харківській області від 22.10.2015 року № 208.

Державна міграційна служба України рішенням від 25.02.2016 року № 107-16 підтримала висновок Головного управління ДМС України в Харківській області та відмовила ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року у справі № 820/1463/16 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2, скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2016 року №107-16, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення суду ДМС України прийняло рішення від 24.05.2016 року №14-16 про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.49).

Відповідно до вищезазначеного рішення ДМС України наказом ГУ ДМС України в Харківській області, від 22.06.2016 року № 91 заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до повторного розгляду (а.с.50).

Представником відповідача вказано, що з урахуванням висновків постанови Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року у справі №820/1463/16 та рішення ДМС України від 24.05.2016 року № 14-16, ГУ ДМС України в Харківській області визначено за необхідне дослідити, чи існує загроза життю та здоров'ю ОСОБА_2 у разі його повернення до Сирії через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Під час співбесіди від 20.07.2016 року позивач повідомив, що в його ситуації щодо необхідності отримання захисту в Україні змін не відбулося, що у Кобані прийняли новий закон, щодо служби в армії - курдських загонах самооборони, які боронять сирійський Курдистан. Позивач повідомив, про загрозу терактів з боку ІДІЛ у селищах поблизу Кобані, а також повідомив, що його сестра з чоловіком та рідний брат повернулися до Кобані, що брат робив спробу вирощувати кунжут, але вона не вдалася через спеку та відсутність води. Заявник повідомив, що не може повернутися до Кобані, через загрозу терактів, а до інших місць Сирії, зокрема до Дамаску та Латакії, через відсутність житла та роботи (а.с.51-54).

Враховуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року по справі №820/1463/16 та інформацію по країні походження, ГУ ДМС України в Харківській області зроблено висновок, що у разі повернення позивача до Сирії у рідне місто заявника - Кобані, яке знаходиться під контролем курдів, життю, безпеці чи свободі йому не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту, а тому ГУ ДМС України в Харківській області прийнято висновок про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016 року (а.с.76-87).

За результатами розгляду особової справи №2015 КН 0042, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів та з урахуванням висновку ГУ ДМС України в Харківській області про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016 року, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №411-16 від 12.08.2016 року (а.с.75), про що позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №67 від 09.09.2016 року (а.с.88).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів застосовує наступні приписи норм чинного законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезазначеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частин 1-3 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Судовим рішенням у справі №820/1463/16 встановлено, що позивач прибув до України легально, а саме вибув з Сирії до України у 2008 році для навчання. З 2008 року до країни громадянського походження позивач не повертався. Загальновідомим є факт внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, що підтверджується численною інформацією ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН, «Міжнародна амністія», «Г'юман Райте Вотч», «Міжнародний комітет Червоного Хреста»).

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру.

Однак за інформацією Центру новин ООН від 07 грудня 2015 помічник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань закликала всі сторони конфлікту припинити війну.

Загальновідомим також є факт, що сирійські курди після початку військових дій у Сирії створили на землях Сирійського Курдистану власну автономію - Рожава.

За інформацією «РИА-НОВОСТИ» (червень 2016 року) встановлено, що не вся територія Сирії охоплена військовим конфліктом, зокрема, місто Кобані (рідне місто позивача) знаходиться під контролем курдів.

Тобто, відповідно до інформації по країні походження, місто Кобані, де проживав заявник, знаходиться під контролем курдів, в Сирії оголошено перемир'я, біженці повертаються до дому на звільнені від ІДІЛ території.

Відповідачем вказано, що питання щодо закінчення строку дії національного паспорта у заявника вирішується зверненням до посольства Сирії в Україні (м. Київ), так як за інформацією супутникового телеканалу О'бєднаних Арабських Еміратів від 27 квітня 2015 року, сирійська влада дозволила посольствам та дипломатичним місіям видачу та продовження паспортів для сирійців, які-проживають за кордоном, в тому числі біженців та противників влади, без розгляду спецслужб у Дамаску.

Колегія суддів зазначає, що з вищенаведеної інформації по країні походження позивача встановлено, що у разі повернення до Сирії - міста Дамаск, Латакія, Тартус, тобто на території, що не контролюються терористичними угрупуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

Позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Управлінням Служби безпеки України в Харківській області надано до суду інформацію щодо того, що в Управлінні Служби безпеки України в Харківській області відсутня будь-яка інформація щодо участі ОСОБА_2, громадянина Сирійської Арабської Республіки, у діяльності терористичних угрупувань (а.с.89).

Доводи позивача про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судом доказах, оскільки наявна в матеріалах справи інформація по країні походження позивача свідчить про те, що військові дії в Сирії направлені на знищення терористичних угруповань та осередків, що вказує на відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення, до якого відносить себе позивач, зокрема, курдів (ухвала ВАСУ від 11.05.2016 року, рішення К/800/12406/16).

Посилання позивача на можливість його призову до армії у разі повернення до Сирії, колегія суддів не вважає належною підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки служба в армії не відноситься до Конвенційних ознак для визнання статусу біженця (ухвала ВАСУ від 28.09.2016 року, рішення К/800/25563/16).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За приписами ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Суд зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року №411-16, прийняте з урахуванням інформації по країні походження позивача, його пояснень (протокол від 20.07.2016 року), тобто, на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом, а тому є правомірним. Доказів, що свідчать про протилежне, до суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволення позовних вимог в частині скасування рішення від 12.08.2016 року №411-16.

Позовна вимога щодо зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є похідною від вимоги про скасування рішення, а тому також не підлягає задоволенню.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 8-14, 24, 71, 94, 160- 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2016 року.

Головуючий суддя Полях Н.А. судді Мельников Р.В. Мар`єнко Л.М.