Справа № 826/3717/16
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

14 листопада 2016 року м. Київ К/800/30581/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Олексієнко М.М. вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти таке рішення,

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, якими відмовлено в задоволенні позову.

Ставиться вимога про скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказується на те, що в країні походження позивача в Сомалі є реальний ризик зазнати жорстокого поводження

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є безпідставні.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Доводи позивача про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судами доказах.

За правилами статті 6 цього Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судами встановлено перебування ОСОБА_1 в третій безпечній країні, а саме в Джибуті та на території Російської Федерації.

Зокрема, Російська Федерація може бути визнана третьою безпечною країною, оскільки нею ратифіковані Конвенція проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

З урахуванням зазначеного, керуючись статями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти таке рішення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Олексієнко