Справа № 750/5794/16-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/5794/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Рахманкулова І.П.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року, ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення з 01.01.2016 року розміру додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю до фіксованого розміру у 284,7 грн. і невиконання у повному обсязі постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09. Зобов'язати відповідача поновити позивачу з 01.01.2016 року нарахування і виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі, встановленому постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09 - 50% мінімальної пенсії за віком. Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість, яка виникла після проведення перерахунку розміру додаткової пенсії з 01.01.2016 року у розмірі 1569 грн. 80 коп.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь 10 000 грн. на відшкодування заподіяної йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування і виплати ОСОБА_2 щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі меншому ніж встановлено постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09, починаючи з 01.01.2016 року.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області поновити ОСОБА_2 з 01.01.2016 року нарахування та виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі, встановленому постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09 - 50% мінімальної пенсії за віком, розрахованому із застосуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та виплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого перерахунку.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем та позивачем подано апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області підлягає задоволенню, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), інвалідом ІІІ групи, і відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ (далі - Закон № 796) має право на отримання щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.04.2009 року, яка набрала законної сили 21.07.2011 року, визнано за позивачем право на отримання щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), інваліду ІІІ, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком; зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю ОСОБА_2, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, починаючи з травня 2008 року.

Ухвалою цього ж суду від 20.09.2011 року роз'яснено, що виплата позивачеві додаткової пенсії у визначеному в постанові суду від 24.04.2009 року розмірі повинна здійснюватися з 22 травня 2008 року; при обчисленні додаткової пенсії необхідно застосовувати положення частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Іншою постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.05.2014 року у справі №750/3241/14 заяву ОСОБА_2 про здійснення судового контролю за виконанням постанови суду від 24.04.2009 року у справі №2-а-1568/09 задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування і виплати ОСОБА_2 щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі меншому ніж встановлено постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.04.2009 року - 50% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.01.2012 року. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виплачувати ОСОБА_2 з 01.01.2012 року щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі, встановленому постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.04.2009 року - 50% мінімальної пенсії за віком, розрахованому із застосовуванням положень частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 року постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.05.2014 року залишена без змін.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.06.2015 у справі № 750/5217/15-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівський області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 -залишено без задоволення, постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2015 року - залишено без змін.

Зазначеними вище рішеннями відмовлено позивачу в задоволенні аналогічного позову, а саме щодо поновлення виплати з 01.01.2015 року додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі, встановленому постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.11.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 року у справі №750/3241/14 щодо встановлення судового контролю за виконанням постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2009 року у справі № 2-а-1568/09 якою встановлено, що дане рішення суду виконане відповідно до норм чинного законодавства.

Нарахування пенсійних виплат, передбачених Законами України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі й ті, розмір яких було встановлено на виконання судових рішень без кінцевої дати зобов'язань, у період дії постанов Уряду № 745, № 1210, № 1381 здійснюються у розмірах визначених цими нормативними актами.

Вищезазначене знаходить своє підтвердження в постанові Верховного суду України від 31.03.2014 року у справі №21-37а14 (в реєстрі №38475024), постанові Верховного супу України від 2 червня 2015 року у справі №21-37-17а15 (реєстр №46570822), щодо зобов'язання органу Пенсійного фонду поновити виконання судового рішення. А саме переглядаючи постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26.12.11 Верховний Суд України погодився з судами які виходили з того, що дії управління ПФУ є діями щодо перерахунку пенсії за період, який виник через декілька років після ухвалення судом рішення у справі, і їх правомірність може бути предметом судового розгляду лише в разі звернення до місцевого загального суду як адміністративного суду з новим позовом у загальному порядку (пункт 4 частини 1 ст. 18 КАС).

Думка позивача про те, що дії суб'єкта владних повноважень з якими він не погоджується, це дії щодо виконання ухваленого раніше судового рішення є помилковими.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід звернути увагу на наступне.

Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю передбачена статтями 49-51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796 (дала Закон № 796).

За період з 01.05.2008 року (початок спірних правовідносин до статтей ) 49-51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неодноразово вносились зміни.

З 01.01.2008 року в статті 50 та 51 Закону № 796 внесено зміни (п.28 розділу ІІ Закону України від 28.12.2007 №107-УІ), якими передбачалось, що додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю, призначається у відсотках прожиткового мінімуму для осіб, які втряі працездатність, в залежності від категорії та групи інвалідності.

22.05.2008 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 10-рп/2008, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України деякі норми Закону №107 - VI тому числі і п.28 розділу II. В п.5 резолютивної частини рішення №10-рпа/2008 Конституційний Суд визначає, що положення Закону №107-VI, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення, тобто з 22.05.2008.

Проте, після ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, Верховною Радою України не був встановлений новий порядок нарахування цього підвищення та не поновлено норму у попередній редакції.

28 травня 2008 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову за №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», якою, в тому числі, визначались розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону № 2262.

Наступними постановами Кабінету Міністрів України, які встановлювали розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю були: постанова від 06.07.2011 №745 « Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету » (набрала чинності з 23.07.2011), та постанова від 23.11.2011 №1210 « Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи » , яка є чинною на час подання адміністративного позову.

28 грудня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Відповідно до п. 9 ч. 4 Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», текст статті 50 викладено у наступній редакції, а саме: «Особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Вищезазначений Закон України є чинним та неконституційним не визнавався.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини за заяво Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці.

Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав. Цим же рішенням Європейського суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційне допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додерження принципу пропорційності, між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2, пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах» особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства

У іншому рішенні від 25.01.2012 № З-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупередэ/сенорозподіляти суспільне багатство між' громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень держжних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.»

Також, в цьому Рішенні вказано, що «...суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.».

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційне допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20- рп/2011).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 19.03.2013 по справі № 21-53а13 та 05.11.2013 по справі № 21-293а13, які є обов'язковим дня застосування судами виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Порядок та строки нарахування пенсії можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України та Верховного Суду України, дії ГУПФ щодо нарахування позивачу в 2016 році пенсії відповідає законодавству чинному на момент такого нарахування і виплати, а тому є правомірним.

Таким чином суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо часткового задоволення позову.

Тому, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо вимог позивача, що стосуються стягнення моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відшкодування моральної шкоди передбачене ст. 23 Цивільного кодексу Україні та регулюється главою 82 цього Кодексу.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 Цивільного кодексу України, а саме: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4, спори про відшкодування заподіяної фізичній та юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено законами України.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, обов'язковому з'ясуванню підлягають: характер правовідносин сторін; встановити, якими правовими нормами вони регулюються; та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

В даному випадку сторони пов'язані правовідносинами що стосуються пенсійного забезпечення.

Регулюються ці правовідносини законодавством з пенсійного забезпечення, а саме Законом України № 2262 від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», Законом України №4901-VI від 05.06.2012 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Законами України про Державний бюджет України на 2014, 2015, 2016 роки.

Законом України № 2262 від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільненихз військової служби та деяких інших осіб», згідно якого позивачу призначена і виплачується пенсія, не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПКУ), зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В позовній заяві, в тому числі про компенсацію моральної (немайнової) шкоди, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами тте пі лтверджується.

Проте, позивачем не доведено, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань відповідачем.

Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях, пов'язаних із втратою близьких, роботи, розкриттям лікарської таємниці, неможливістю продовжувати активне громадське життя, з обмеженням або позбавленням яких-небудь прав громадян тощо.

Позивачем не надано доказів про те, що головне управління своїми діями завдало вказані вище страждання, а тому заявлено вимоги щодо відшкодуванняморавльної шкоди задоволенню не підлягає.

Щодо посилання позивача щодо встановлення судового контролю колегія суддів звертає увагу на наступне.

Стаття 267 КАС України передбачає встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративний справах

Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, зазначена вище стаття встановлює повноваження суду, який ухвалив рішення у адміністративній справі щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання.

Отже, зазначена вимога позивача, щодо встановлення судового контролю задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2016 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задоволити.

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2016 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 03 листопада 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.