Справа № 334/23/16-а
Суддя: Ісаков Д. О.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 01.06.2016
Справа № 334/23/16-а
Провадження № 2-а/334/87/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Ісакова Д.О.

при секретарі Воронцовій І.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі про зобовязання виконати виплату йому пенсії за віком за період з 01.10.2001 року по 31.10.2010 року, виплата якої були припинена та не вчинена Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон, в розмірі 99983 грн.

В позові позивач вказав, що він є пенсіонером за віком, 28.03.2001 року він виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

04.03.2011 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя, в якому просив, зокрема зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя виплачувати йому пенсію, починаючи з 07.10.2009 року в установлені терміни і з урахуванням підвищення розміру пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», № 2195-IV (ст..6), до числа яких він відноситься; зобовязати Пенсійний Фонд відшкодувати заподіяну йому матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії та компенсації у звязку з її знеціненням внаслідок інфляції за період з 02.10.2001 року по 07.10.2009 року (день винесення КСУ Рішення №25-рп/2009).

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року по справі №2а -7325/2011 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя протиправними щодо відмови у поновленні виплат пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя поновити виплату пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя проведено поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 10.11.2010 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.02.2013 року касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2012 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2012 року залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2012 року залишено без змін.

30.10.2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі із заявою про перерахунок та виплату йому пенсії за період з 01.10.2001 року до 10.11.2010 року у відповідності до постанови колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19.05.2015 року №21-168а15, згідно якого саме з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 - 07.10.2009 року, орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали за кордон. Також ОСОБА_2 в своїй заяві посилається на рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пічкур проти України», що набуло статусу остаточного 07.02.2014 року в розділі 27 заявник скаржився, що його було позбавлено пенсії лише на підставі його місця постійного проживання за кордоном, рішення суду «за цих обставин суд одноголосно оголошує скаргу заявника щодо періоду з 29.08.2000 року (припинення виплат) до 07 жовтня 2009 р. прийнятою».

Однак управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі своїм листом від 25.11.2015 року відмовив ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії, мотивуючи тим, що на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року по справі №2а-7325/2011 управлінням проведено поновлення виплати пенсії позивача з 10.11.2010 року. У своїх позовних вимогах позивач просив зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії та компенсації у звязку з її знеціненням внаслідок інфляції за період з 02.10.2001 року по 07.10.2009 року. У задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з відповіддю Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі, позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом, в якому просить суд зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя проводити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком за період з 01.10.2001 року по 31.10.2010 року, виплата якої була припинена та не вчинена Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон в розмірі 99983 грн. У звязку з прихилим віком та станом здоровя справу просив розглядати без його участі на підставі наданих ним документів.

Представник Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі в судовому засіданні 26.04.2016 року заявила клопотання в порядку п.4 ч.1 ст.157 КАС України про закриття провадження у справі, мотивуючи його тим, що є вже постанова суду, що набрала законної сили, з того самого спору і між тими самими сторонами. 04.03.2011 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя, в якому просив, зокрема зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя виплачувати йому пенсію, починаючи з 07.10.2009 року в установлені терміни і з урахуванням підвищення розміру пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», № 2195-IV (ст..6), до числа яких він відноситься; зобовязати Пенсійний Фонд відшкодувати заподіяну йому матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії та компенсації у звязку з її знеціненням внаслідок інфляції за період з 02.10.2001 року по 07.10.2009 року (день винесення КСУ Рішення №25-рп/2009). Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року по

справі №2а -7325/2011 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя протиправними щодо відмови у поновленні виплат пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя поновити виплату пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя проведено поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 10.11.2010 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.02.2013 року касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року залишено без змін. Отже, відповідач вважає, що є така, що набрала законної сили, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року по справі №2а-7325/2011 з того самого спору і між тими самими сторонами. Просила надати їй час для формулювання своїх заперечень на позов.

В судовому засіданні 01.06.2016 року представник відповідача надала письмові заперечення, в яких зазначила, що управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя заперечує проти адміністративного позову в повному обсязі з наступних підстав. 04.03.2011 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя, в якому просив, зокрема зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя виплачувати йому пенсію, починаючи з 07.10.2009 року в установлені терміни і з урахуванням підвищення розміру пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», № 2195-IV (ст..6), до числа яких він відноситься; зобовязати Пенсійний Фонд відшкодувати заподіяну йому матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії та компенсації у звязку з її знеціненням внаслідок інфляції за період з 02.10.2001 року по 07.10.2009 року (день винесення КСУ Рішення №25-рп/2009). Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року по справі №2а -7325/2011 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя протиправними щодо відмови у поновленні виплат пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя поновити виплату пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя проведено поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 10.11.2010 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.02.2013 року касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року залишено без змін. Враховуючи зазначене, підстав для виплати ОСОБА_2 пенсії з 01.10.2001 р. до 11.10.2010 р., немає. Крім того представник позивача посилається на ст..99 КАС України, відповідно до якої адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду; для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася

або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже вимоги позивача в частині зобовязання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя на користь ОСОБА_2 виконати виплату йому пенсії за віком за період з 01.10.2001 р. по 31.10.2010 р., виплата якої була припинена та не вчинена у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон, в розмірі 99983 грн. залишити без розгляду, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо клопотання представника відповідача в порядку п.4 ч.1 ст.157 КАС України про закриття провадження у справі:

відповідач вважає, що є така, що набрала законної сили, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року по справі №2а-7325/2011 з того самого спору і між тими самими сторонами.

04.03.2011 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя, в якому просив, зокрема зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя виплачувати йому пенсію, починаючи з 07.10.2009 року в установлені терміни і з урахуванням підвищення розміру пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», № 2195-IV (ст..6), до числа яких він відноситься; зобовязати Пенсійний Фонд відшкодувати заподіяну йому матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії та компенсації у звязку з її знеціненням внаслідок інфляції за період з 02.10.2001 року по 07.10.2009 року (день винесення КСУ Рішення №25-рп/2009).

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року по справі №2а -7325/2011 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя протиправними щодо відмови у поновленні виплат пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя поновити виплату пенсії ОСОБА_2 у відповідності до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

05.01.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя, в якому просив зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя проводити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком за період з 01.10.2001 року по 31.10.2010 року, виплата якої була припинена та не вчинена Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон в розмірі 99983 грн.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_2 04.03.2011 року та 05.01.2016 року є різними, хоча періоди з 01.10.2001 року по 31.10.2010 року частково співпадають.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з

урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст..6 КАС України, кожна особа має право, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субакта владних повноважень порушені її права свободи та інтереси.

При вирішенні цієї справи суд, у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно зі ст..71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Судом встановлено, що позивач є пенсіонером, громадянином України, який в 2001 році виїхав на постійне місце проживання за кордон і у звязку з цим управління Пенсійного фонду України з 01.10.2001 року припинило виплату пенсії, але відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 28.09.2012 року у справі №2а-7325/2011 пенсія ОСОБА_2 поновлена з 10.11.2010 року.

З 03.07.2015 року діє нова редакція «Інструкції про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні», що затверджена Постановою Правління ПФУ від 20.05.2015 року №10-1.

Ця Інструкція визначає порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а також те, що переказування пенсій здійснюється з дня припинення їх виплати в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Також, 07.02.2014 року набуло статусу остаточного Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», відповідно до якого заявник скаржився, що його було позбавлено пенсії лише на підставі його місця постійного проживання за кордоном, стверджував, що припинення виплати йому пенсії призвело до дискримінації щодо його права користуватися своїм майном незалежно від місця проживання. Європейський Суд з прав людини визнає право на отримання пенсії елементом «майна» відповідно до ст..1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наприклад, у справі Mailer v. Austria (№5849/72 З DR 25, 1975) Європейський Суд з прав людини відмітив, що законодавчо визначене право на отримання пенсії прирівнюється до права приватної власності і на нього розповсюджуються загальні національні норми, які застосуються до «майна», «грошового зобовязання». Відповідно до ст..41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Європейський Суд з прав людини у розділі 41 рішення по справі «Пічкур проти України» також визнає, що якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства». За цих обставин Європейський Суд з прав людини одноголосно оголошує скаргу заявника щодо періоду з 29 серпня 2000 року (припинення виплат) до 07 жовтня 2009 року прийнятною та постановляє, що було порушено вимоги ст.. 14 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Протоколу №1.

Відповідно до ст..17 Закону України про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477 від 02.12.2012 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно Постанови Верховного Суду України від 06.10.2015 року по справі №608/1189-14-а та Постанови Верховного Суду України від 19.05.2015 року по справі №21-168а15 колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно п.2 ст.70 КАС України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивачем у судовому засіданні не було надано належних доказів щодо розрахунку стягуваної суми.

Крім того, юрисдикція адміністративного судочинства не поширюється на стягнення грошових коштів. У позові ОСОБА_3 мова йде про зобовязання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя провести ОСОБА_2 виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 року по 10.11.2010 року, виплата якої була припинена та не вчинена Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон. Вимоги позивача щодо розміру суми виплати не були підтверджені жодними документами, тому вони є необґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод, та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Оскільки стосовно не нарахованих пенсій ніякими нормативно-правовими актами, крім КАС України, не визначено строк звернення до суду, то під час вирішення спорів, які виникають із вказаних правовідносин слід застосовувати шестимісячний строк звернення до суду.

ОСОБА_4 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя із заявою про перерахунок і виплату пенсії 30.10.2015 року, а позовні вимоги заявлені ним 05.01.2016 року, суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущений строк звернення до суду.

З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя із відповідною заявою, суд вважає, що ОСОБА_2 має право на перерахунок і виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року по 10 листопада 2010 року (з моменту припинення виплат та до її поновлення згідно постанови Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 28 вересня 2012 року).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені ст.ст. 1,3, ч.2 ст.6, ст. 8, ч.2 ст. 19, ст.ст. 22, 23, ч. 1 ст. 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване чи звужене. Оскільки правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як ст.8 Конституції, так і ст.8 КАСУ, дії Пенсійного фонду щодо відмови позивачу у перерахунку та виплаті пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року по 10 листопада 2010 року (з моменту припинення виплат та до її поновлення згідно постанови Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 28 вересня 2012 року) є протиправними, оскільки відповідачем не було прийнято до уваги надані ОСОБА_2 документи, а саме Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набуло статусу остаточного 07.02.2014 року, Постанова колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19.05.2015 року по справі №21-168а15.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований на законі, підтверджений належними доказами, тому підлягає задоволенню, але частково з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 69-71, 97, 99, 158-163, 183-2, 186 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовити.

Позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя провести ОСОБА_2 виплату пенсії за віком за період з 07.10.2009 року по 10.11.2010 року, виплата якої була припинена та не вчинена Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у звязку з виїздом позивача на постійне місце проживання за кордон.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання повного тексту постанови, шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Запоріжжя з одночасним поданням копії скарги суду апеляційної інстанції.

Суддя: Ісаков Д. О.