Справа № 815/5601/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5601/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку від 25.02.2012 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянка Вєтнаму ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі за текстом - ГУ ДМС України в Одеській області), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (надалі по тексту - ГУМВС України в Одеській області), в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати висновок ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області щодо перевірки законності документування посвідкою на безстрокове мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 від 25.02.2012 року про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, видану 28.07.2003 року;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_1 від 28.07.2003 року на постійне місце проживання в Україні, видану громадянці Вєтнаму ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначила, що відповідно до висновку ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25 травня 2012 року, посвідку на постійне проживання на території України позивачки скасовано із її вилученням, у зв'язку з відсутністю відповідних документів про працевлаштування ОСОБА_2 на Криворізькому текстильному заводі в колишньому СРСР та рішенням Київського районного суду м. Одеси про встановлення факту постійного мешкання на території Україні з 1989 року датоване червнем 2003 року. З таким висновком ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області позивач не згодна, вважає його незаконним, таким, що порушує її законні права та інтереси, з огляду на наступне. Громадянка Вєтнаму ОСОБА_2 у 1989 році, відповідно до Урядової Угоди між Соціалістичною Республікою В'єтнам та СРСР «Про направлення та прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємствах і в організаціях СРСР» від 02.04.1981 року, прибула на територію СРСР, де до 1994 року працювала на Криворізькому текстильному заводі. У 2002 році вона звернулась до відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою про отримання посвідки на безстрокове мешкання в Україні. За результатами розгляду поданої заяви, на підставі п.4, розділу V Закону України «Про імміграцію» 28.07.2003 року було отримано посвідку на безстрокове мешкання в Україні мерії НОМЕР_1.

У 2003 році громадянка Вєтнаму ОСОБА_2 дійсно зверталася до Київського районного суду м. Одесі з заявою про встановлення факту постійного мешкання на території Україні з 1989 року та отримала рішення суду, яким було встановлено факт її працевлаштування на підставі Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР «Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і організації СРСР» від 02.04.1981 року і факт її мешкання на території України з 1989 року. Дане рішення суду нікім не оскаржувалося та набрало законної сили. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року по справі №2-3912 встановлено факт приїзду на роботу згідно договору між В'єтнамською народною республікою та СРСР та постійного проживання ОСОБА_2 на території України з 1989 року. З моменту отримання позивачем посвідки на постійне проживання минуло 13 років, у громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 сформувався певний уклад життя в Україні, виникли зв'язки з оточенням, вона є фізичною особою - підприємцем, працює та сплачує податки. Під час надання посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_2, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області керувався п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», тобто, проводив перевірку підстав залишення її на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою закону ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області обґрунтовує прийняття протилежного висновку про скасування посвідки на постійне проживання, при цьому відсутні будь-які факти, які б могли свідчити про те, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Від представника відповідача - ГУ ДМС України в Одеській області надійшли до суду письмові заперечення на позов, в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в результаті перевірки з'ясувалось, що в матеріалах справи про отримання гр. Вєтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, не вбачається жодного документу який би підтверджував, згідно законодавства, працевлаштування останньої на Криворізькому текстильному заводі по міжурядовій угоді між СРСР та Вєтнаму. Крім того, рішення Київського районного суду м. Одеси, яким встановлений факт прибуття гр. ОСОБА_2 на роботу, згідно Угоди між Вєтнамом та СРСР та постійного проживання, останньої на території України з 1989 року по теперішній час, залучене до матеріалів справи, датоване червнем 2003 року, коли клопотання щодо залишення на постійне проживання в Україні було подане 27.02.2002 року, тобто без підстав. З вищенаведеного вбачається, що дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем в порушення вимог законодавчих актів, які діяли на час розгляду матеріалів, а саме: Закону України «Про імміграцію» (№2491-111), тому позивач був визнаний такою особою, що не має дозволу на імміграцію в Україну, та посвідка на постійне місце проживання в Україні визнана не дійсною.

Представник позивача у судове засідання з'явилася, відносно розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

Представник відповідача - ГУ ДМС України в Одеській області у судове засідання також з'явилася, відносно розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

Представник відповідача - ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

На підставі положень ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та про наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що громадянка Вєтнаму ОСОБА_2 у 1989 році, відповідно до Міжурядової Угоди «Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР» від 02.04.1981 року, прибула на територію СРСР, де до 1994 року, як зазначає представник позивача, вона працювала на Криворізькому текстильному заводі.

Судом також встановлено, що з 08.09.2010 року позивач займається в Україні підприємницькою діяльність відповідно до отриманого свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_2 від 08.09.2010 року (а.с. 30).

У лютому 2002 року ОСОБА_2 звернулася до ВГПІС УМВС в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу їй посвідки на постійне проживання в Україні згідно Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року (надалі за текстом - Закон № 2491-III) (а.с. 44-51).

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ВГПІС УМВС України в Одеській області прийняло висновок від 28.07.2003 року про залишення на постійне мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_2, яким задоволено клопотання позивача на документування тимчасовою посвідкою на проживання в Україні (а.с. 58). 28.07.2003 року позивачу було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, терміном дії - безстроково (а.с. 59).

При цьому судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року про справі № 2-3912, яке набрало законної сили, встановлено факт приїзду на роботу відповідно до договору між Вєтнамом та колишнім СРСР та постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 1989 року по теперішній час (а.с. 52-53).

Як вбачається з висновку щодо перевірки законності документування посвідкою на безстрокове мешкання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_2 від 25.05.2012 року (а.с. 64-65), 06.05.2012 року до відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області надійшов запит за № 14/3/2-10211 Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України м. Києва щодо надання, відповідно до ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», завірених копій документів, які стали підставами для оформлення посвідок на постійне проживання в Україні громадянам Вєтнаму, зазначеним у запиті, в тому числі громадянці Вєтнаму ОСОБА_2, 1971 року народження. На виконання вищевказаного запиту та надання необхідних копій матеріалів, відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області, було проведено додаткову перевірку законності отримання громадянкою Вєтнаму ОСОБА_2 посвідки на безстрокове мешкання в Україні.

В ході проведення вказаної перевірки, зокрема, було встановлено, що в матеріалах справи про отримання гр. Вєтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, не вбачається жодного документу який би підтверджував, згідно законодавства, працевлаштування останньої на Криворізькому текстильному заводі по міжурядовій угоді між СРСР та Вєтнаму. Крім того, рішення Київського районного суду м. Одеси, яким встановлений факт прибуття гр. ОСОБА_2 на роботу, згідно Угоди між Вєтнамом га СРСР та постійного проживання останньої на території України з 1989 року по теперішній час, залучене до матеріалів справи, датоване червнем 2003 року, коли клопотання щодо залишення на постійне проживання в Україні було подане 27.02.2002 року, тобто без підстав.

Таким чином, за результатами вищезазначеної перевірки 25.05.2012 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області складено висновок щодо перевірки законності документування посвідкою на безстрокове мешкання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_2 від 25.05.2012 року (а.с. 64-65), в якому ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області дійшло висновку про: документування посвідкою на безстрокове мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 вважати безпідставним; в паспортному документі громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 скасувати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні»; посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку; на громадянку В`єтнаму ОСОБА_2 виставити контрольну картку до АДС при ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області; громадянці Вєтнаму ОСОБА_2 оформити виїзд на батьківщину; про прийняте рішення проінформувати Управління режиму та перепускного контролю Державного кордону України; повідомити райвідділ за місцем реєстрації громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 щодо вирішення питання стосовно анулювання її реєстрації; повідомити громадянку В`єтнаму ОСОБА_2 про скасування її посвідки на безстрокове мешкання в Україні (а.с. 65).

Як підставу для скасування посвідки відповідач у висновку зазначає п. 5 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Положеннями статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як встановлено судом, позивачем при отриманні посвідки постійне проживання в Україні було подано до ВГПІС УМВС України в Одеській області рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року про справі № 2-3912, яке набрало законної сили та яким було встановлено факт приїзду на роботу відповідно до договору між Вєтнамом та колишнім СРСР та постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 1989 року по теперішній час (а.с. 52-53).

При цьому, суд вважає посилання ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області як на підставу для скасування посвідки позивачу у вищезазначеному висновку на ту обставину, що вищезазначене рішення суду датоване червнем 2003 року, коли клопотання щодо залишення на постійне проживання в Україні було подане 27.02.2002 року є безпідставним, оскільки, як встановлено судом, висновок про залишення на постійне мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 та документування її тимчасовою посвідкою на проживання в Україні було складено 28.07.2003 року, а також 28.07.2003 року позивачу було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, тобто, після прийняття Київським районним судом м. Одеси вищезазначеного рішення.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до п.п. 21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

Доказів належного виконання вище наведених положень законодавства відповідачем не долучено, відповідних пояснень у судовому засіданні не надано.

Крім того, відповідно до абз.3 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Суд зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні 28.07.2003 року позивачу, ВГПІС УМВС України в Одеській області, також, діяло на підставі п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 2491-III, тобто, проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача. Під час проведення перевірки у 2003 році підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_2. Цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 28.07.2003 року. За таких обставин, суд вважає, що рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 від 28.07.2003 року не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач проживає на території України з 1989 року і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію наданням безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні у 2003 році підтверджено законність перебування іноземця в Україні; позивач займається підприємницькою діяльністю в Україні згідно отриманого у встановленому законом порядку свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; несвоєчасно: посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 оформлена у 2003 році, тоді, як рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято 25.05.2012 року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем не були дотримані.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач - суб'єкт владних повноважень - ГУМВС України в Одеській області в особі ВГІРФО приймаючи висновок від 25.05.2012 року, яким, зокрема визнає недійсною та вилучає для знищення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, видану 28.07.2003 року громадянці В`єтнаму ОСОБА_2, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В той же час позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Таким чином, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку всім наданим сторонами на час розгляду справи доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку від 25.02.2012 року та зобов'язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення відділу у справах громадянства та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 25.05.2012 року про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, видану 28.07.2003 року громадянці Вєтнаму ОСОБА_2, оформлене висновком щодо перевірки законності документування посвідкою на безстрокове мешкання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_2 від 25.05.2012 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_1 від 28.07.2003 року на постійне місце проживання в Україні, видану громадянинці Вєтнаму ОСОБА_2.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов