Справа № 813/1779/16
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року Справа № 813/1779/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Перчак С.В.,

з участю представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідачів Паїк М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (надалі- Лесь І.М., позивач) звернулась до суду з позовом до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (надалі-відповідач, Дрогобицька ОДПІ), в якому просить:

- визнати протиправним наказ Дрогобицької ОДПІ від 18.04.16р. №29-0 «Про звільнення», на підставі якого звільнено з 18.04.16р. головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів ОСОБА_3 з роботи згідно з п.1. ст. 40 КзПП України (скорочення штатної чисельності);

- поновити позивача на роботі, на посаді головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ;

- стягнути з Дрогобицької ОДПІ заробітну плату за час вимушеного прогулу та 10 000, 00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом Дрогобицької ОДПІ від 18.04.16р. №29-0 «Про звільнення» позивача звільнено з займаної посади - головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників. Позивач вважає, що вказаний наказ є протиправним, а ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі, оскільки їй було запропоновано тимчасову посаду та не запроновано жодних інших вакантних посад в інших відділах податкової інспекції, які відповідали рівню її кваліфікації та професійній підготовці. Також, відповідачем при її звільненні не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, визначене статтею 42 Кодексу законів про працю України, а саме: висока кваліфікація, продуктивність праці, тривалий безперервний стаж роботи в органах податкової інспекції. Зазначила також, що вона є єдиним годувальником в сім`ї. Крім того, зауважила, що у зв'язку з винесенням спірного наказу позивачу було заподіяно маральну шкоду. За таких обставин вважає, що даний адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що відповідачем при звільненні позивача були дотримано вимог Кодексу законів про працю України. У зв'язку із структурними змінами в Дрогобицькій ОДПІ проведено скорочення штатної чисельності працівників в кількості 43 штатні одиниці. Позивача 02.02.16р. попереджено про наступне вивільнення із займаної посади. У зв'язку з відсутністю на момент попередження про звільнення вакантних посад, позивачу такі не пропонувались. Однак, 31.03.16р. позивачу було запропоновано вакантну посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області (тимчасово на час відсутності основного працівника ОСОБА_4). Від такої пропозиції позивач відмовилась. У зв'язку з цим, наказом відповідача від 18.04.16р. №29-0 «Про звільнення» ОСОБА_3 звільнено з посади головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України. З цих підстав просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

ОСОБА_3 згідно з наказом від 31.07.90р. №4.00 прийнята на роботу до органів Державної податкової служби України з 01.08.90р.

Згідно з наказом №11-0 від 06.02.15р. ОСОБА_3 переведена на посаду головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис.

Судом встановлено, що на підставі наказів Дрогобицької ОДПІ № 67 від 01.02.16р. «Про введення в дію структури Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області та затвердження переліку індексів структурних підрозділів» та № 69 від 02.02.16р. «Про введення в дію штатного розпису Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області», відповідачем проведено процедуру скорочення (зменшення) штатної чисельності працівників.

Так, з наявних у справі штатних розписів відповідача слідує, що в Дрогобицькій ОДПІ у 2015 році було затверджено штат в кількості 170 штатних одиниць, а в 2016 році передбачено 127 штатних одиниць. Таким чином, штатна чисельність працівників Дрогобицької ОДПІ у 2016 році зменшилась на 43 штатні одиниці.

Відповідно до штатного розпису на 2015 рік було передбачено 8 штатних одиниць відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ. В 2016 році у реорганізованому відділі обслуговування платників залишилось 6 штатних одиниць, що, в свою чергу, свідчить про зменшення штатної чисельності працівників даного відділу на дві штатні одиниці.

З аналізу вищезазначених розпорядчих документів слідує, що в даному випадку має місце скорочення штату працівників Дрогобицької ОДПІ.

02.02.16р. позивач була ознайомлена із попередженням про вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників Дрогобицької ОДПІ.

31.03.16р. ОСОБА_3 надано пропозицію заміщення тимчасово вакантної посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4

Відповідно до акта про відмову від ознайомлення з пропозицією про надання тимчасово вакантної посади від 31.03.16р., ОСОБА_3 з вищезазначеною пропозицією ознайомилась, однак письмово засвідчити пропозицію відмовилась, про що складено відповідний акт.

18.04.16р. наказом начальника Дрогобицької ОДПІ № 29-О «Про звільнення» позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вирішуючи спір, суд керувався наступним.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), у статті 1 якого передбачено, що названий законодавчий акт регулює трудові відносини всіх працівників.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (стаття 24).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10.03.15р. №21-52а15.

При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.10р. в справі №6-8884св10.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, з урахуванням положень статті 49-2 КЗпП України звільнення працівника на підставі частини 1 статті 40 КЗпП України можливо не раніше ніж через два місяці після персонального попередження його про звільнення.

Судом встановлено, що відповідач зробив позивачу пропозицію переведення на посаду тимчасово вакантної посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4, як це передбачено частиною другої статті 49-2 КЗпП України.

З пояснень представника позивача судом встановлено, що ОСОБА_3 відмовилась від запропонованої посади у зв'язку з тим, що така посада є тимчасовою і після закінчення відпустки основного працівника ОСОБА_3 підлягала б звільненню з займаної посади. Позивачу було відомо, що відпустка ОСОБА_4 надана їй лише до 16.04.16р., а тому у разі надання згоди на переведення на цю посаду позивач могла б бути звільнена менш ніж за місяць після призначення.

З наявного в матеріалах справи наказу від 01.04.15р. №24-В судом встановлено, що дійсно ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною до 16.04.16р.

Водночас суд зауважує, що відповідно до позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.11.92р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями), трудовий договір може бути розірваний на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника та пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу.

Аналіз вищезазначеної позиції Верховного суду України дає підстави дійти висновку, що звільнення працівника, який пропрацював на заміщеній посаді менше чотирьох місяців не допускається. Як наслідок, твердження позивача про те, що запропонована їй відповідачем тимчасова посада не може вважатись належним виконанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку є необґрунтованими. Крім цього, такі твердження ОСОБА_3 про можливість порушення її прав у майбутньому є передчасними і не знайшли підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Суд також зазначає, що положення статей 40 та 49-2 КЗпП України зобов'язують власника або уповноважений ним орган запропоновувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю. Водночас норми вказаних статей не містять вимог щодо кількості таких пропозицій та не зобов'язують урахувати при цьому побажання працівника.

В той же час суд зазначає, що не зважаючи на порушення терміну надання пропозиції іншої роботи, сам факт такої пропозиції свідчить про дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Посада головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ на час відсутності основного працівника була вакантною станом на 31.03.16р. (дата пропозиції) .

Водночас, судом встановлено у Дрогобицькій ОДПІ інші вакантні посади були відсутні.

Інші працівники відділу, в якому працювала позивач, були призначені на посади в реорганізованому відділі. Відповідачем долучено до матеріалів справи інформацію про працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ, згідно з якою в ОСОБА_3 в порівнянні з іншими працівниками нижча продуктивність праці та, відповідно, відсутнє переважне право на залишення на посаді.

Цих обставин позивач не оспорює і на такі посади не претендує.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини, підтверджені наявними у справі письмовими доказами, дають підстави дійти висновку, що відповідач дотримався вимог чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дрогобицькою ОДПІ вказані вимоги щодо обов'язку довести правомірність свого рішення щодо звільнення ОСОБА_3 виконано. З урахуванням пояснень представників сторін та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідає критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України та вимогам трудового законодавства, при його прийнятті відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування цього наказу про звільнення ОСОБА_3 є безпідставними.

Стосовно позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то такі до задоволення також не підлягають, оскільки є похідними від першої позовної вимоги.

Відповідно до положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати зі сторін не стягуються.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кузан Р.І.