Справа № 804/14266/15
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"19" жовтня 2016 р. справа № 804/14266/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Дурасової Ю.В.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача Краснікова Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 р. у справі №804/14266/15

за позовом ОСОБА_1

до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу № 2657-25, винесену відповідачем 10.07.2015 року на суму 9061,86 грн. (а.с.4-6)

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено ( а.с. 38-39).

Постанова мотивована тим, що позивачем в порушення вимог п. 57.1 ст. 57 ПК України не сплачено у встановлений строк самостійно задеклароване податкове зобов'язання, внаслідок чого за ним рахується податковий борг у розмірі 9061,86 грн., на підставі чого податковим органом було сформовано та направлено податкову вимогу, правомірність та законність якої відповідачем обґрунтовано та доведено.

Не погодившись з вищезазначеною постановою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.45 - 47)

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов необґрунтованого висновку про узгодженність грошового зобов'язання, з огляду на те, що податкове зобов'язання самостійно визначено платником податків, а отже не підлягає доказуванню, однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б могли це підтвердити. Крім того, заперечує проти того, що ним подавалась декларація, адже, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів факт подачі позивачем декларації, а також що вона була підписана саме ним. Також, позивач вважає, що відсутні підстави вважати, що він отримав додаткові блага, оскільки в силу п.п.14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України не відбулося фактичного отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі, адже анульована (спрощена) банком заборгованість стосувалась пені.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, зазначаючи при цьому, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, оскільки позивач згідно чинного законодавства мав сплатити податкове зобов'язання до 11.05.2015 року, проте не сплатив, на підставі чого контролюючий орган сформував податкову вимогу. Крім того, зазначає, твердження позивача щодо не подання до контролюючого органу декларації спростовується копією декларації про майновий стан та доходи від 08.06.2015 р. №, яка була надана до контролюючого органу платником податків та ним підписана, тобто ним самостійно узгоджено грошове зобов'язання та підлягало сплаті у встановлені чинним законодавством терміни ( а.с.57-58).

18 жовтня 2016 року на адресу суду від позивача по справі надійшли письмові пояснення, в яких позивач акцентує увагу на тому, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність свого рішення, адже, єдиним доказом узгодженості податкового зобов'язання є оригінал податкової декларації, яку відповідач так і не надав суду. Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини (а.с. 80-82).

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, зазначені в запереченнях на апеляційну скаргу та з підстав, зазначених у них, просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.12.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 - позичальником, було укладено кредитний договір №014/3172/141475/73. За даним кредитним договором банком анульовано (прощено) заборгованість за пеню в розмірі 60412,41 грн., про що 27.06.2014 року банк письмово повідомив позичальника (а.с. 9).

В подальшому відповідач зазначену суму включив до об'єкту оподаткування 2014 року та нарахував податок (15%) на доходи фізичних осіб, що складає 9061,86 грн., та вважаючи дану суму податкового боргу узгодженим грошовим зобов'язанням та не сплаченим у встановлений законом строк, відповідачем 10.07.2015 року було сформовано податкову вимогу №2657-25 на загальну суму боргу 9064,86 грн., яка була направлена на адресу позивача (а.с. 8).

Не погоджуючись з рішенням податкового органу позивач оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем додержані всі вимоги правових норм, які регулюють порядок її прийняття, вимога узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнята відповідно до обставин, що склалися, отже, підстави для визнання її незаконною та скасувати її відсутні.

Проте, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції є таким, що не відповідають фактичним обставинам, а отже не може погодитись з ним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у позивача існувала заборгованість за пенею, яка була нарахована за прострочення сплати кредитних платежів, проте, АТ «Райффайзен Банк Аваль» було прийнято рішення про анулювання (прощення) заборгованості за пенею у розмірі 60412,41 грн. зазначеним кредитним договором, про що було письмово повідомлено позивача (а.с. 8).

Отже, на думку відповідача, з якою погодився суд першої інстанції, внаслідок спрощення (анулювання) боргу за рішенням кредитора у позивача виник обов'язок щодо декларування цього доходу та сплати з нього відповідних сум податку на доходи фізичних осіб.

Як стверджує відповідач, 08.06.2015 року позивачем до Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік, у якій самостійно відображено суму грошового зобов'язань з податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 9061,86 грн.

З огляду на те, що позивач є платником податку на доходи з фізичних осіб за результатами річного декларування, а також, враховуючи порушення строку сплати суми самостійно визначеного задекларованого податкового зобов'язання контролюючим органом було сформовано спірну податкову вимогу.

Проте, позивач заперечує проти узгодженості грошового зобов'язання, стверджуючи, що податкову декларацію за 2014 рік до Західно-Донбаської ОДПІ не подавав, оскільки вважає, що відсутнє отримання додаткового блага. Зазначає, що в силу п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 ПК України не відбулося фактичного отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі, адже банком було прийнято рішення про анулювання (прощення) заборгованості саме за пенею.

Колегія суддів погоджується з позицією позивача та вважає оскаржуване рішення податкового органу таким, що не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, з огляду на таке.

Згідно з п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування доходів фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Згідно з абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Відповідно до пп. 14.1.47, пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Згідно з пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Відповідно до пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Отже, визначальною ознакою доходу платника податку, як об'єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що на відміну від прощеного за кредитним договором боргу, скасована банком пеня та штрафи не є доходом, отриманим як додаткове благо.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відносини, що виникли між банком та його клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.

Нарахування пені та штрафів є лише засобом забезпечення виконання основного зобов'язання перед третьою особою - банком.

Прощена неустойка у вигляді пені та штрафів не є його доходом і додатковим благом, сума кредиту надається безпосередньо позичальнику, а неустойка ним не отримується, та при цьому, банківська установа вправі на свій розсуд визначати доцільність її стягнення.

У відповідності до ч.2 ст.195 КАС України, апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувались у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає оґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

04.08.2016 року апеляційний суд направив на адресу Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області лист, в якому запропонував контролюючому органу надати для огляду у судовому засіданні оригінал податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, яка була подана ОСОБА_1, з метою спростування чи підтвердження доводів зазначених в апеляційній скарзі позивачем (а.с. 70). Ця вимога була заявлена і до представника відповідача, який брав участь у судовому засіданні, проте представник зазначив, що оригінал податкової декларації у податковому органі відсутній.

Отже, позивач заперечує, що подавав таку декларацію до податкового органу, а відповідач не спростував таке твердження.

Таким чином, на думку колегії суддів, в силу ч.1 ст. 71 КАС України, податковим органом, який виступає у даних правовідносинах суб'єктом владних повноважень, не доведено належними та допустимими доказами, що сума спірного податкового зобов'язання є узгодженою.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 1, 2 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

У відповідності до частини 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частинами 1,3 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи судовий розгляд справи, дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

При винесенні рішення у даній адміністративній справі колегія суддів керується положеннями пункту 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року у справі №804/14266/15 - скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №2657-25 від 10 липня 2015 року на суму 9061 грн. 86 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: Ю.В. Дурасова