Справа № 725/4677/16-а
Суддя: Галичанський О. І.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 725/4677/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2016 року м.Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.,

при секретарі Симик І.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним адміністративним позовом. Просив визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України у Чернівецькій області стосовно відмови у нарахуванні та поновленні пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання ОСОБА_3; зобовязати відповідача нарахувати та поновити виплату пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання ОСОБА_3, починаючи з 01.08.2011 року.

В обґрунтування вказаних вимог посилався на те, що позивач є громадянкою України та з 15.12.2011 року постійно проживає в США, при цьому перебуває на консульському обліку в посольстві України в США.

До виїзду на постійне місце проживання в США вона отримувала пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інвалід ІІ групи та починаючи з серпня 2011 року відповідач припинив нараховувати та виплачувати вказану пенсію.

Дізнавшись про порушення своїх прав, позивач звернулась з відповідною заявою до відповідача про поновлення виплати. На вказану заяву вона отримала лист про відмову в поновленні виплати пенсії та таке своє рішення відповідач мотивував відсутністю міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки в галузі пенсійного забезпечення.

Вважає такі дії відповідача не правомірними та такими, що суперечать висновкам викладених у рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009, яким поновлено права пенсіонерів та зазначено, що виплата пенсії не може ставитись у залежність від місця проживання громадянина України.

В судове засідання позивач не зявилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи. В її інтересах діяв представник, який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав викладених у письмових запереченнях в яких вказувала на те, що механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, законодавством не передбачено. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду передбачений ст.ст. 99, 100 КАС України, оскільки з позовом вона звернулась лише 04.10.2016 року з приводу відновлення прав, які на її думку були порушені 01.08.2011 року.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Положеннями ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання, у звязку з чим їй була призначена пенсія по інвалідності (а/с 9).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянкою України, прийнята на консульський облік генерального консульства України в м. Чикаго, США та дані про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності до вимог Закону України «Про громадянство України» відсутні (а/с 6).

23.08.2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, проте відповідач, листом від 06.09.2016 року №393/Г-11, відмов у задоволенні такої заяви, посилаючись на відсутність відповідної міждержавної угоди між Україною та США (а/с 7,8).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог ст.51 вказаного Закону, У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Як зазначено в рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» прийшов до висновку, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення).

Водночас, у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини по вказаній справі, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначено, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження обставин викладених у письмових запереченнях на позов, а також на спростування доводів позивача, а тому, з урахуванням наведеного вище, дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії позивачу слід визнати неправомірними, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобовязання відповідача нарахувати та поновити виплату їй пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання.

При цьому суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 99,100 КАС України, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що позивачу стало відомо про припинення нарахування їй пенсії у звязку з виїздом за кордон, у серпні 2016 року після чого вона відразу звернулась з відповідною заявою в пенсійних фонд з метою відновлення своїх порушених прав.

Таким чином, шестимісячний строк звернення з адміністративним позовом до суду позивачем не пропущено, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у серпні 2016 року, оскільки з 15.12.2011 року постійно проживає в США.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 19,22,46 Конституції України, ст.ст. 49, 51 «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ст.ст. 1-4, 6-9, 18, 71, 72, 94, 99, 158-163, 244-2 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України у Чернівецькій області стосовно відмови у нарахуванні та поновленні пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання ОСОБА_3.

Зобовязати Головне управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області нарахувати та поновити виплату пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання ОСОБА_3, починаючи з 01.08.2011 року.

Апеляційна скарга на постанову суду подається у 10-ти денний строк з моменту її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці ОСОБА_4 О. І.