Справа № 826/458/16
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/458/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді: Ганечко О.М.

суддів: Коротких А.Ю.,Літвіна Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.16 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи: Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Деснянське районне Управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи: Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Деснянське районне Управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.16 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві від 06 листопада 2015 року №1007 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення позивача.

Поновлено позивача на посаді Слідчого Відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Деснянського районного Управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У засідання учасники процесу не з'явилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, згідно з наказом Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві від 27 червня 2002 року №210 о/с.

Наказом Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві від 13 березня 2014 року №90 позивачу надано додаткову відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26 лютого 2014 року по 31 серпня 2016 року(а.с.54).

Відповідно до витягу з наказу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві від 06 листопада 2015 року №1007 о/с "Щодо особового складу", згідно пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06 листопада 2015 року у Запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_2, слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Деснянського районного управління, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо його звільнення із займаної посади,а тому, звернувся до суду за захистом свої прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не було доведено правомірність та обґрунтованість звільнення позивача у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Законом України № 580-VIII від 02 липня 2015 «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року.

При цьому, Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та врегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Ст. 18 Закону № 565-ХІІ, передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Проте, на момент розгляду даної адміністративної справи, Закон України № 565-ХІІ від 20 грудня 1990 року «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України № 580-VIII від 02 липня 2015 року «Про Національну поліцію».

Так, Закон №580-VІІІ був опублікований 06 серпня 2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07 листопада 2015 року, крім, зокрема, пунктів 8 - 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07 серпня 2015 року.

Відповідно до пунктів 8 - 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (опубліковано 06 серпня 2015 року) передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, впродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Тобто, положеннями Закону, закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону, бути прийнятими на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Водночас, в силу п. 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази стосовно того, що позивач подавав заяву (рапорт) про прийняття його на службу в поліцію, у встановлений чинним законодавством строк, тобто, протягом трьох місяців з дня опублікування Закону України «Про національну поліцію». В матеріалах справи наявна заява позивача про бажання проходження служби в поліції адресована відповідачу від 09.12.15 року, тобто подана вже після його звільняння з правоохоронних органів(а.с.16).

Судом першої інстанції не взято до уваги те, що без волевиявлення особи про продовження служби в органах Національної поліції України протягом встановленого тримісячного строку з дня опублікування Закону, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу в частині звільнення з посади позивача в запас, за п. 64 «Г» Положення (через скорочення штатів).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не надав доказів того, що ОСОБА_2 відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, оскільки, позивач у встановлений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII строк, не виявив бажання проходити службу в поліції, шляхом подачі відповідної заяви(рапорту).

Ліквідація територіальних органів МВС України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року, не передбачає правонаступництва.

При цьому, працевлаштуванню позивача до органів Національної поліції повинна була передувати визначена Законом № 580-VIII процедура, яка позивачем дотримана не була.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача в частині трудових гарантій, передбачених частиною третьою статті 184 КЗпП України, з огляду на те, що норми даної статті поширюється виключно на жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а не на чоловіків, які мають право лише на зазначений вид відпустки, в порядку частини сьомої статті 179 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.16 року, та є підставою для її скасування.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції,суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись, ст.160, 167, 195,197,198,202,205,211,212,254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.16 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи: Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Деснянське районне Управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Судді:

Літвіна Н.М.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Літвіна Н. М.

Коротких А. Ю.