Справа № 642/6527/16-а
Суддя: Шрамко Л. Л.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №642/6527/16-а
Провадження 2а/642/271/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді - Шрамко Л.Л., розглянувши у скороченому провадженні в м.Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка через представника - адвоката Продоуса Р.Є. звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті пенсії позивачці та відмові у поновленні пенсійних виплат, зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачці негайно після проголошення рішення, стягнути невиплачені з липня 2016 року по день проголошення судового рішення пенсійні виплати.

В обґрунтування позову посилається на те, що є пенсіонером, їй призначено пенсію за віком з жовтня 1993 року, до березня 2015 року вона перебувала на обліку в УПФ Українив м.Свердловськ Луганської області, а з квітня 2015 року - в УПФУ в Ленінському районі м.Харкова, як внутрішньо переміщена особа. В липні 2016 року на картковий рахунок позивачки не була зарахова щомісячна пенсія. З листа відповідача стало відомо, що виплата пенсії позивачу припинена з 01.07.2016 у зв'язку з непідтвердженням місця фактичного проживання, поновлення виплати пенсії відбудеться за умови особистого звернення до відповідача із заявою про призначення (поновлення) соціальних виплат. Вважає дії відповідача щодо невиплати пенсії та відмову у поновленні пенсійних виплат протиправними, такими, що порушують її права.

Відповідач подав письмові заперечення проти позову, в яких у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що в квітні 2015 року позивачка звернулась до управління з заявою про отримання пенсії, як внутрішньо переміщена особа, до березня 2015 року позивачка перебувала на обліку у Пенсійному фонді м.Свердловськ Луганської області. Згідно ч.І п.1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 „Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Позивачка надала Управлінню довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій було зазначено: "перемістилась з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1", а з 09.04.2016 - "місце перебування зареєстровано за адресою АДРЕСА_2", 22.03.2016 довідка стала безстроковою.

На підставі вимог постанови КМУ N 365 від 08.06.2016 до Управління надійшли списки внутрішньо переміщених осіб, стосовно яких районною робочою групою з перевірки фактичного місяця проживання (перебування) внутрішньо переміщених осіб адміністрації Холодногірської міської ради було прийнято рішення про підтвердження інформації , наданої внутрішньо переміщеними особами при оформленні довідки про взяття на облік, щодо фактичного місця проживання. Стосовно ОСОБА_1 з'ясувалось, що позивачка ніколи не проживала за адресою заявленою у довідці про взяття на облік. Отже, пенсія призначалась на підставі документів, що містять недостовірні відомості. Місце проживання, заявлене позивачем при оформленні пенсії в Управлінні не було підтверджено. На підставі п.1 ч.І ст.49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплату пенсії за рішенням управління було припинено.

Згідно зі ст.183-2 КАС України даний позов підлягає розгляду та вирішенню в порядку скороченого провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Позивачка є пенсіонером за віком і з жовтня 1993 року отримувала пенсію за місцем свого проживання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_1, виданого 09.11.1993 Свердловським міськсоцзабезом Луганської області.

З довідки № від 02.04.2015 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_1 перемістилась з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1, з 09.04.2015 адресою зазначено: АДРЕСА_2.

З копії інформаційного листа Управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м.Харкова від 8 вересня 2016 року вбачається, що позивачка перебуває на обліку в управлінні з квітня 2015 року, виплата пенсії проводилась по 01.07.2016, припинено у зв'язку з непідтвердженням місця фактичного проживання. Надійшов лист яким повідомлено, що ОСОБА_1 ніколи не проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо припинення позивачці з липня 2016 року виплати її пенсії, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», № 637 від 05.11.2014, встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсій виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як з'ясування певних обставин, на що посилався відповідач у своїх заперченнях та при прийнятті рішення про припинення виплати пенсії позивачці, оскільки пенсія позивачці була призначена в жовтні 1993 року. Посилання відповідача, що пенсію було призначено на підставі документів, що містять недостовірні відомості не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції,якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішення від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції,суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Таким чином, судом встановлено, що припинення виплати пенсії позивачці з липня 2016 року було пов'язано саме з перевіркою інформації щодо її фактичного місця проживання, не підтвердження останньою свого фактичного місця перебування.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

В 2015-2016 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з липня 2016 року виплати позивачці раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому дії ПФУ в Холодногірському районі м. Харкова щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з липня 2016 року слід визнати протиправними, необхідно зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м. Харкова поновити виплату їй пенсії негайно після проголошення рішення, стягнути невиплачені з липня 2016 року по день проголошення судового рішення пенсійні виплати.

Відповідно до ст.94 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова на користь Державного бюджету України слід стягнути судовий збір.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.2, 3, 6, 11, 17, 99,100,159 - 163, 183-2 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова, яка полягає у невиплаті пенсії та відмові у поновленні пенсійних виплат ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова поновити виплату пенсії ОСОБА_1 негайно після проголошення рішення.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова на користь ОСОБА_1 невиплачені з липня 2016 року по день проголошення судового рішення пенсійні виплати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі м.Харкова на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі скарги в десятиденний строк з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Л. Шрамко