Справа № 826/5281/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

07 листопада 2016 року м. Київ К/800/29870/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року громадянка Сомалі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову у визнанні її біженцем і зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вимог зазначала, що 15 липня 2014 року автомобілем нелегально виїхала із Сомалі до Ефіопії, потім до Російської Федерації, а у грудні 2014 року прибула до України. В подальшому, нелегально перебуваючи на території країни та не маючи документів, 20 січня 2015 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи своє рішення тим, що виїхала з Сомалі через переслідування та погрози з боку членів угрупування «Аль-Шабаб», які змушували її вийти заміж за одного з представників цього угрупування. Посилаючись на те, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні їй статусу біженця, просила суд задовольнити позов.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI). Вказує, що суд не дали належної правової оцінки обставинам справи та, зокрема, доводам позивача про те, що загальна політико-безпекова ситуація в Сомалі продовжує залишатись напруженою, а країна небезпечною. Водночас, продовжують мати місце вбивства, викрадення та терористичні акти, організовані угрупування «Аль-Шабааб». Крім того, за інформацією міжнародних організацій Російська Федерація та Ефіопія не підпадають під визначення «третя безпечна країна».

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в позові, суди виходили з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, що потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону №3671-VI зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судами, під час співбесід в органах міграційної служби України позивач повідомила, що тривалий час перебувала на території третіх країн (Ефіопія, Російська Федерація) і не ставила за мету жити саме в Україні, оскільки знала, що її везуть в Європу.

Також, позивач зазначила, що її чоловік помер під час вибуху, організованого угрупуванням «Аль-Шабааб», в червні 2014 року на зборах депутатів, так як він був посадовою особою муніципалітету. Через місяць три озброєні чоловіки прийшли в помешкання, де позивач проживає разом з матір'ю, та повідомили ОСОБА_1 про намір одружитися на ній. Позивач відповіла, що за правилами шаріату, вдова 3 місяці не має права виходити заміж. Чоловіки дали їй часу на роздуми 3 тижні та погрожували вбивством її та матері у випадку відмови чи втечі. Проте, 15 липня 2014 року позивач втекла до Ефіопії через небажання виходити заміж, готувати їжу чоловікові та доглядати поранених людей угрупування.

Даних протягом, якого терміну заявниця перебувала в Ефіопії вона не надала, в Російській Федерації вона перебувала 2 тижні, однак перебуваючи тривалий час в третіх країнах позивач за захистом до органів міграційної служби цих країн не зверталася. При цьому, вказуючи на переслідування з боку угрупування «Аль-Шабаб», доказів функціонування вказаної організації на території Ефіопії та в тому числі Російської Федерації позивачем не надано.

В той же час, згідно з додатком до Конвенції про статус біженців 1951 року Ефіопія ратифікувала Конвенцію та Протокол 10 листопада 1969 року. При цьому доказів невідповідності Ефіопії умовам, визначених Законом для третьої безпечної країни, позивачем не наведено, зокрема, інформації з доповідей Генерального Секретаря Ради Безпеки ООН з приводу порушень прав біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, щодо Ефіопії та ін.

В той же час з приводу доводів представника позивача стосовно того, що відповідно до досліджень «Глобального індексу миролюбства 2015» Vision of Humanity Ефіопія та РФ посідають відповідно 119 та 152 серед списку небезпечних країн (із 162 місць) суд вважає за доцільне зауважити, що згідно до звіту «Глобального індексу миролюбства 2016» цієї ж організації (електронний режим доступу: http://static.visionofhumanity.org/sites/default/files/GPI%202016%20Report_2.pdf) Україна займає 156 місце із 163 країн. При цьому для порівняння Росія у 2016 р. займає 151 місце, а Ефіопія - 119 місце.

За даними міжнародного інституту економіки та миру (інтернет - ресурс) у 2014 році Україна входила в 20 найнебезпечніших країн світу, в той час як Ефіопія була помірно небезпечною.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закон № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Враховуючи те, що заявник не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності в країні походження, не була членом жодних організацій чи політичних партій і не приймала участі у демонстраціях проти влади, суди дійшли висновку, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень своїх слів.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанції погодились з висновками міграційного органу про те, що підстави, передбачені національним законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук