Справа № П/811/661/16
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року Справа № П/811/661/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді - Жука Р.В., судді Момонт Г.М., судді Брегея Р.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа Харківського Національного Університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ Національної поліції України Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського Національного Університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ (далі відповідач 1) та Національної поліції України (далі відповідач 2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України (далі третя особа), в якому, з урахуванням заяви про внесення змін до адміністративного позову, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Харківського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. №205 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п.64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді викладача-методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного центру Харківського національного університету внутрішніх справ;

- зобовязати Національну поліцію України розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію у Національній поліції України та видати відповідний наказ;

- стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ МВС України від 06.11.2015 року №205 о/с її звільнено з посади викладача-методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного центру Харківського національного університету внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення при проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. З наказом про звільнення позивач не погоджується, посилаючись на те, що її звільнення відбулося під час перебування у відпустці по догляду за дитиною, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Крім того, Міністерство внутрішніх справ України не ліквідовано, а отже, саме воно має працевлаштувати позивачку у себе у відомстві на рівнозначній посаді, або після 01.09.2016 року (тобто, після закінчення відпустки по догляду за дитиною), надати їй можливість атестуватися згідно чинного законодавства на посаду в Національній поліції України. Посилаючись на сукупність вищевикладених обставин, просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача 1,2 та третьої особи своїм правом на надання письмових заперечень не скористались.

В судове засідання 01.09.2016р. сторони не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (а.с.67-70).

Представником позивача 01.09.2016р. надано до суду клопотання про розгляд справи без її участі, в якому наголошено на задоволенні позовних вимог (а.с.71).

Дослідивши наявні в справі документи, матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами п.1, 3, 9 частини 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Предметом спору в даній справі є законність та обґрунтованість винесення Харківським національним університетом внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України наказу від 06.11.2015 р. №205 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п.64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 (а.с.26).

ОСОБА_1 з 31 жовтня 2002 року перебуває на службі в органах внутрішніх справ.

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справи МВС України №112 о/с від 15.05.2013 р. майору міліції ОСОБА_1, викладачеві кафедри вогневої підготовки факультету з підготовки фахівців міліції громадської безпеки Харківського національного університету внутрішніх справ, з 29 квітня по 01 вересня 2013 року надана відпустка у зв'язку із вагітністю та пологами (а.с.18).

У відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_1 перебувала з 02 вересня 2013 року по 18 липня 2016 року.

Наказом Харківського національного університету внутрішніх справи МВС України №205 о/с від 06.11.2015р. старшого лейтенанта міліції майору міліції ОСОБА_1, викладача-методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного центру Харківського національного університету внутрішніх справ, з 06 листопада 2015 року звільнено у запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ІХ Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.26).

Прийняттю оскаржуваного наказу про звільнення передували наступні фактичні обставини.

02.02.2016р. ОСОБА_1 звернулась до ректора ХНУВС з проханням повідомити її про правильну назву її посади, у зв'язку із необхідністю оформлення листка непрацездатності у зв'язку із вагітністю і пологами (а.с.17-18).

Харківський національний університет внутрішніх справ на адресу позивача направив лист від 08.02.2016р., в якому повідомлено про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. (а.с.18)

17.02.2016р. позивач звернулась до ректора Харківського національного університету внутрішніх справ з рапортом про надання їй відпустки у зв'язку із вагітністю та пологами з 16.02.2016р. по 21.06.2016р., відповідно до ст.179 Кодексу Законів про Працю, ст.17 Закону України "Про відпустки" та ст. 92 Закону України "Про національну поліцію" (а.с.22).

Водночас, листом від 17.03.2016 р. відповідач 1 повідомив ОСОБА_1, що її право на надання відпустки у зв'язку із вагітністю та пологами реалізувати неможливо, оскільки наказом ХНУВС від 06.11.2015 р. №205 о/с її було звільнено з органів внутрішніх справи з 06.11.2015р. (а.с.20).

Принагідно, відповідачем 1 у вказаному листі наголошено, що позивача було двічі письмово повідомлено про звільнення та необхідність з'явитись до відділу кадрового забезпечення університету для отримання трудової книжки (а.с.20).

Вважаючи таке звільнення протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства позивач звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-УІІІ (надалі - Закон № 580-УІІІ), призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому, пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-УІІІ не передбачено остаточне звільнення і не зазначені строки такого звільнення та кола осіб, які підпадають під звільнення в такі установлені строки, а отже відсутня юридична визначеність щодо питання скорочення штатів всіх органів МВС через поняття «можливе майбутнє звільнення».

Разом з тим, п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями статті ч. 3 ст. 24 Конституції України держава забезпечує створення умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовий захист, матеріальну і моральну підтримку материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Ставлення України до питання про співвідношення національного та міжнародного права вперше було сформульоване в Декларації про державний суверенітет України 1990 р., де був проголошений пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права (ст. Х).

У Законі України Про дію міжнародних договорів на території України, а пізніше в Законі України Про міжнародні договори України ця норма Декларації була доповнена про те, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невідємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Так, Конституція України у ст. 9 закріпила, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладання міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14 вересня 2006 року Україна взяла на себе зобовязання вважати обовязковими для України всі пять пунктів ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої).ї

Так, відповідно до статті 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вважається незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки у звязку з вагітністю та пологами.

З огляду на зазначені ратифіковані Україною міжнародні норми суд дійшов висновку, що п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-УІІІ суперечить Закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» про можливе майбутнє звільнення такої категорії працівників, які є вагітними або перебувають в декретній відпустці по догляду за дитиною.

При цьому, суд зауважує, що Закон №580-УІІІ не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо.

Крім того, суд зазначає, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція кореспондується з вимогами рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним нормативно-правовим актом - Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон № 580-VIII не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин мають застосовуватись конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 184 КЗпП України заборонено звільняти вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення можливе лише у разі повної ліквідації підприємства, установи чи організації, але з обовязковим працевлаштуванням жінки. Тобто роботодавець має запропонувати жінці іншу роботу за її спеціальністю на цьому ж самому або на будь-якому іншому підприємстві. При цьому розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням не допускається. Така ж заборона стосується і звільнення вагітної працівниці в разі закінчення строкового трудового договору: роботодавець зобовязаний працевлаштувати зазначену працівницю, а на період працевлаштування зберегти за нею середню заробітну плату, але не більше трьох місяців із дня закінчення строкового трудового договору.

За таких умов п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ в частині, що стосується вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною підлягає застосуванню з урахуванням норм визначених ст.. 184 КЗпП України.

З наведеного суд дійшов висновку, що звільнити вагітну жінку за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу не можна, крім випадку повної ліквідації підприємства, з її обовязковим працевлаштуванням.

Приписами пунктів 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що Законом №580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Суд звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28.10.2014р. у справі №21-484а14, від 19.01.2016р. № 810/1783/13а.

Разом з тим, суд акцентує на тому, що частиною 2 ст. 8 КАСУ передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі ОСОБА_2 проти Російської Федерації зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Також, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав визначення поняттям "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина" у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним, є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

З огляду на викладені норми права суд дійшов висновку, що звільнення позивача є незаконним та необґрунтованим. Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що неправомірне звільнення позивача з органів внутрішніх справ позбавило його можливості вирішити питання про вступ до органів Національної поліції України у визначені законом строки.

Таким чином, в даному випадку відповідач - 1, як суб'єкт владних повноважень, не дотримав вимоги закону про захист охоронюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його оскаржуваний наказ є протиправним, що дає суду підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо його скасування та зобов'язання відповідача - 1 поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Національної поліції України розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію у Національній поліції України та видати відповідний наказ суд зазначає наступне.

З огляду на те, що суд раніше дійшов висновку про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на посаді того ж структурного підрозділу, тому підстав для задоволення вищезазначеної позивної вимоги відсутні.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. позивач послалася на те, що незаконне звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ призвело до моральних переживань, які призвели до госпіталізації на стаціонарне лікування.

Разом з тим, позивач наголосила, що вона як багатодітна мати, у зв'язку із цим повинна була залишити 4 неповнолітніх дітей самих вдома.

Відповідно до частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З'ясуванню в даному випадку підлягає те, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд визнає, що дії відповідача 1 щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, спричинило моральні страждання позивача.

Матеріалами справи підтверджено госпіталізацію позивачки до лікувального закладу після того як вона дізналась про існування оскражуваного наказу про її звільнення (а.с.28-32). При цьому, довідкою про склад сім'ї посвідчується статус позивачки як багатодітної матері (а.с.38).

Проте, сума заявленої моральної шкоди, на думку суду, не відповідає доведеним фактам моральних страждань позивачки. Оцінюючи розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, суд вважає, що з урахуванням відновлення порушених її прав, справедливою сатисфакцією такої шкоди буде сума у розмірі 5000 грн.

Принагідно суд зазначає, що за приписами статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат з боку позивача у справі, на підставі статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, такі витрати не розподіляються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Харківського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. №205 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п.64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача-методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного центру Харківського національного університету внутрішніх справ з 07 листопада 2015 року.

Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді викладача-методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного центру Харківського національного університету внутрішніх справ - звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя (підпис) Р.В. Жук

Суддя (підпис) Г.М. Момонт

Суддя (підпис) Р.І. Брегей

З оригіналом згідно

Головуючий суддя Р.В. Жук