Справа № 820/6695/13-а
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2016 р. м. Київ К/800/59411/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Борисенко І.В., Веденяпіна О.А.,

розглянувши у письмовому провадженні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013

у справі № 820/6695/13-а Харківського окружного адміністративного суду

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Агросвіт»

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013, позов задоволено: скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Харкова від 17.05.2013 № та № .

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Позивач не реалізував процесуальне право подати заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для зменшення у податковому обліку позивача суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, збільшення грошового зобов'язання із ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 25.04.2013 № 1529/22.1-07/38158635. Згідно з цим актом товариство порушило норми підпункту 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14, пункту 141.1 ст. 141, пункту 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України (ПК): завищено витрати у податковому обліку за 4-й квартал 2012 року на 2241472,00 грн., що відповідає сумі відсотків за користування позикою, отриманої від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л», частина коштів якої (позики) у сумі 25379000,00 грн. були направлені на цілі, які не мають зв'язку із господарською діяльністю (за рахунок цих коштів надано безвідсоткову поворотну фінансову допомогу ТОВ «АПК Надія»); завищено податковий кредит за грудень 2012 року на 830000,00 грн. за операціями з поставки від ТОВ «АПК «Надія ЛТД» інформаційних баз щодо контрагентів, використання яких у господарській діяльності не встановлено. У результаті цих порушень позивачем завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у податковому обліку за 4-й квартал 2012 року на 2241472,00 грн.; занижено ПДВ у податковому обліку за грудень 2012 року на 632272,00 грн.

За результатами перевірки ДПІ стосовно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 17.05.2013: № - про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 632272,00 грн. за основним платежем та 316136,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи); № - про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2241472,00 грн. за 2012 рік.

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ТОВ «АПК «Надія ЛТД» баз даних «Постачальники-сільхозвиробники» та «Інші постачальники» за договорами купівлі-продажу від 30.11.2012 № 30/11-1Б та № 30/11-2Б відповідно, позивачем було сформовано податковий кредит у податковій декларації з ПДВ за грудень 2012 року в сумі 830000,00 грн.

За визначенням підпункту 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (у редакції, чинній до 1 вересня 2013 року).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податків у інших платників товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Задовольняючи позовні вимоги у частині скасування податкового повідомлення-рішення від 17.05.2013: № , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з реального характеру поставки позивачу від ТОВ «АПК «Надія ЛТД» баз даних, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями актів здачі-прийняття, податкових накладних, платіжних доручень; відповідності витрат на оплату цих баз даних цілям господарської діяльності позивача з огляду на наявність доказів придбання позивачем сільськогосподарської продукції у суб'єктів господарювання, відомості щодо яких є в цих базах даних, та отримання ним прибутку від реалізації продукції переробки сільгоспсировини.

Однак, з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитись, оскільки вони зроблені без належного встановлення обставин у справі.

Відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податку права на податковий кредит. Це відповідає самому змісту вищенаведених норм ПК, які надають платнику податку право зменшити податкові зобов'язання на суму податку, сплаченого ним у зв'язку з придбанням товарів (послуг) при здійсненні господарської діяльності. Встановлення законодавцем податкових преференцій має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, в свою чергу, презумує здійснення господарських операцій, що є об'єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податку суми податкового кредиту.

Завідома для платника податків відсутність розумного (з точки зору загальноприйнятих, звичайних правил господарювання) обґрунтування витрат при здійсненні господарської операції, як правило, виключає підстави для збільшення у податковому обліку витрат та/або податкового кредиту, оскільки таке, у більшості своїй, свідчить про відсутність ділової мети при здійсненні господарської операції як притаманної риси господарської діяльності. При цьому не має значення, що фінансові показники такої господарської операції, які враховані в податковому обліку, підтверджені документами, вимога стосовно оформлення яких встановлена правовими нормами.

Обставини щодо орієнтування позивача на досягнення ділової мети при укладенні з ТОВ «АПК «Надія ЛТД» договорів купівлі-продажу баз даних про постачальників відповідно до частини 1 ст. 138 КАС України входять до предмета доказування в цій справі. Разом із тим, висновок суду про відповідність господарської операції позивача з придбання у ТОВ «АПК «Надія ЛТД» баз даних діловій меті не може вважатися таким, що відповідає правильно встановленим обставинам у справі. Правильність такого висновку залежить від встановлення, зокрема обставин щодо унікальності придбаної позивачем інформації, її обмеженості з точки зору доступу до неї інших, крім ТОВ «АПК «Надія ЛТД» суб'єктів інформаційного простору, монетарної вартості придбаних позивачем баз даних, які б обґрунтовували витрати позивача на їх придбання. Для цього, судами слід було з'ясувати, зокрема, як довго позивач здійснює діяльність у сфері ринку сільськогосподарської продукції, встановити наявність або відсутність у позивача до придбання таких баз даних господарських відносин з тими суб'єктами господарювання, які перелічені в базах даних; чи є ці суб'єкти постійно діючими в одному сегменті ринку з позивачем і чи мав позивач можливість самостійно, без здійснення додаткових витрат, отримати інформацію щодо них та встановити з ними господарські зв'язки; зміст інформації, наведеної у базах даних та чи є вона загальнодоступною в інформаційному просторі.

Не можуть вважатися встановленими з дотриманням норм статей 69, 70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України також і обставини, які стосуються використання позивачем позики.

У судовому процесі встановлено, що позивачем сплачувались відсотки за користування позиками, отриманими від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л», за договорами про надання позики від 27.07.2012 № 7П-БР5 та від 31.08.2012 № 7/1П-БР5.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій застосували норму пункту 141.1 ст. 141 ПК, виходячи з того, що позичкові кошти використані позивачем у цілях здійснення господарської діяльності. До такого висновку суди дійшли з огляду на встановлені обставини щодо використання позивачем позичкових коштів на придбання у низки постачальників товару (насіння соняшника), а також помилкового перерахування позивачем частини коштів ТОВ «АПК «Надія ЛТД» не у зв'язку з придбанням товару, зміни призначення платежу в подальшому та повернення останнім грошових коштів позивачу.

У той же час, зменшуючи у податковому обліку позивача за 4-й квартал 2012 року суму витрат на 2241472,00 грн., ДПІ посилається виключно на те, що не пов'язані з господарською діяльністю позивача лише витрати на сплату відсотків за користування позичковими коштами, які були перераховані ТОВ «АПК «Надія ЛТД», не ставлячи під сумнів правомірність податкового обліку як витрат відсотків за користування позичковими коштами, за рахунок яких позивач придбав сільськогосподарську сировину.

Відповідно до пункту 141.1 ст. 141 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Встановлення факту повернення цих коштів від ТОВ «АПК «Надія ЛТД» позивачу, а також листування сторін про зміну призначення платежу, не можуть бути безаперечними доказами використання таких коштів, а отже і відсотків, сплачених за їх користування, в цілях здійснення господарської діяльності.

Правильність висновку щодо дійсних цілей позивача при направленні частини позики на рахунок ТОВ «АПК «Надія ЛТД» залежить від того, впродовж якого часу кошти були в користуванні ТОВ «АПК «Надія ЛТД», як оперативно було виявлено позивачем, як відправником коштів, та зазначеним товариством, як отримувачем коштів, помилку в призначенні платежу та виправлену цю помилку; у виявленні відсутності підстав для перерахування коштів на рахунок «АПК «Надія ЛТД». Доводи позивача щодо помилки при перерахуванні коштів ТОВ «АПК «Надія ЛТД» вимагали більш ретельної перевірки з врахуванням того, що перерахована при цьому сума грошових коштів складає більшу частину отриманих у позику коштів - 25379000,00 грн., що об'єктивно ставить під сумнів обґрунтованість цих доводів.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Наведені вище порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права унеможливлюють висновок щодо правильності вирішення спору, а відтак у відповідності до частин 2 та 4 ст. 227 КАС України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, перевірити належним чином доводи сторін, встановити обставини щодо відповідності витрат позивача на оплату контрагентських баз даних, отриманих від ТОВ «АПК «Надія ЛТД», діловій меті; дійсних цілей позивача при перерахуванні позичкових коштів ТОВ «АПК «Надія ЛТД»; для чого, у разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області задовольнити частково, скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: ПідписО.А. Веденяпін
ПідписІ.В. Борисенко