Справа № 803/2650/15
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/2323/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Загороднього А.Ф.,

Заїки М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Волинської митниці Державної фіскальної служби про стягнення компенсації,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив позов до Волинської митниці Державної фіскальної служби про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 18 жовтня 2012 року по 24 липня 2015 року в сумі 45979,83 грн, нараховану на суму боргу 61281,66 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн.

Позов обґрунтував тим, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року, яка набрала законної сили, поновлено ОСОБА_4 на посаді головного інспектора сектору митного оформлення № 1 митного поста «Ягодин» Ягодинської митниці з 29 жовтня 2010 року та стягнуто з Ягодинської митниці на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5956,02 грн. Постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3048,96 грн звернуто до негайного виконання. Однак, відповідач постанову суду в частині, яка допущена до негайного виконання, добровільно не виконав, поновив позивача на посаді лише наказом Державної митної служби України від 17 жовтня 2012 року № 2174-к та наказом Ягодинської митниці № 910-к від 17 жовтня 2012 року. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року, стягнуто з Ягодинської митниці Міндоходів на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 61281,66 грн, які йому виплачено 24 липня 2015 року. Вважає, що Ягодинська митниця Міндоходів повинна була виплатити кошти в розмірі 61281,66 грн у день його звільнення 18 жовтня 2012 року, проте такі кошти своєчасно виплачені не були, тому на підставі статті 116 КЗпП України, статті 34 Закону України «Про оплату праці», статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» сума компенсації за несвоєчасну виплату середньомісячної заробітної плати при звільненні становить 45979,83 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. Касаційну скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. Посилається на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, що виплата середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі носить разовий характер, оскільки середньомісячний заробіток розраховуються як заробітна плата, яку працівник мав би отримувати кожного місяця, тому у разі несвоєчасної виплати такої заробітної плати має право на компенсацію, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати».

У запереченні на касаційну скаргу Волинська митниця Державної фіскальної служби просить залишити без змін ухвалені судові рішення, вказуючи на їх законність і обґрунтованість.

Сторони у судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 20 квітня 2010 року по 29 жовтня 2010 року працював в митних органах України на посаді головного інспектора сектору митного оформлення № 1 відділу митного оформлення № 1 митного поста «Ягодин» Ягодинської митниці. Згідно з наказами Державної митної служби України від 28 жовтня 2010 року № 2042-к та Ягодинської митниці від 29 жовтня 2010 року № 751-к позивача 29 жовтня 2010 року звільнено із займаної посади.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2010 року у справі № 2а-3196/10/0370 позов задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на роботі з 29 жовтня 2010 року та стягнуто з Ягодинської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5956,02 грн. Постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3048,96 грн звернуто до негайного виконання. Однак в цій частині судове рішення виконано, позивача поновлено на посаді лише наказом Державної митної служби України від 17 жовтня 2012 року № 2174-к та наказом Ягодинської митниці № 910-к від 17 жовтня 2012 року.

18 жовтня 2012 року позивач звільнився із займаної посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року, стягнуто з Ягодинської митниці Міндоходів на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 61281,66 грн. На виконання цієї ухвали 13 березня 2015 року Волинський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 150/2015, який виконаний 24 липня 2015 року, що підтверджується банківською випискою з картки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» проводиться лише у випадку затримки грошових доходів громадян, які не мають разового характеру. Виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за ухвалою суду в порядку статті 236 КЗпП України носить разовий характер, відтак не підлягає індексації та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків його виплати. На вказану суму не нараховуються також інфляційні збитки і три проценти річних, оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України, що встановлює таку відповідальність за порушення цивільно-правового зобов'язання, не поширюється на спірні трудові правовідносини.

Проте, з такими висновками судів неможливо погодитись у повному обсязі.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: Кодексом законів про працю України; Законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачає насамперед наявність договірних правовідносин.

За таких обставин, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вони врегульовані нормами трудового права.

Про необхідність такого застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України зазначено в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року (справа № 6-43цс14).

Індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 101 відсоток (величину порога індексації).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати передбачена статтею 34 Закону України "Про оплату праці" і провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати громадянам доходів (пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати та інших), якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток (стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", пункт 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427).

Верховний Суд України в постанові Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та згаданій постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14 висловив правову позицію, згідно з якою за наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації і компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Суди попередніх інстанцій не врахували зазначені положення матеріального закону і, встановивши, що присуджена за рішенням суду сума середнього заробітку за несвоєчасне поновлення на посаді виплачена позивачу із затримкою, дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача індексації і компенсації втрати частини заробітку.

З огляду на викладене та виходячи з положень статті 227 КАС України, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення індексації і компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Загородній А.Ф.

Заїка М.М.