Справа № 803/1397/16
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року Справа № 803/1397/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Веремчуку В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Федорчук І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, СПД ОСОБА_1.) звернувся з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - відповідач, Луцька ОДПІ), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 09 вересня 2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1175461, 50 ( в тому числі за основним платежем - 783641 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 391820, 5 грн.); № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 157476, 91 грн. ( в тому числі 125981, 53 грн. за основним платежем, 31495, 38 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); № про визначення суми грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 11 810, 76 грн. (в тому числі 9448, 61 грн. за основним платежем, 2362, 15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); визнати протиправними та скасувати вимогу Луцької ОДПІ про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на суму 68464, 02 грн. та рішення № про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне нарахування єдиного соціального внеску в розмірі 6 846, 41 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на хибність висновків, викладених в акті документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року щодо завищення ним валових витрат за 2015 рік на суму 629907, 64 грн. у зв'язку із включення цієї суми до складу валових витрати як «втрати курсової різниці при імпорті товарів», оскільки коливання валютних курсів призводить до майнових втрат платника в результаті фактичного збільшення його зобов'язань у гривневому еквіваленті, а норми Податкового кодексу не встановлюють жодних обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від'ємних курсових різниць, що виникають у результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов'язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу. Позивач також вважає, що висновок про заниження валового доходу під час реалізації продукції фізичним особам (не платникам податку на додану вартість) ґрунтується лише на безпідставних висновках, невірному (вибірковому) трактуванні норм законодавства та надуманому співставленні цін за абсолютно різних та неіснуючих комерційних умов.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, наведені у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог. В поданих суду письмових запереченнях (том 1 а.с. 85-86) Луцька ОДПІ зазначає про правомірність висновків податкового органу, зроблених при проведенні перевірки, вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу (недоїмки) винесені відповідно до вимог чинного законодавства, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з врахуванням наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.12.2003 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1, а.с.98). Згідно даного витягу основним видом діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками.

За результатами документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року Луцькою ОДПІ складено акт № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 року (том 1 а.с. 10-35).

У вищевказаному акті зафіксовані встановлені перевіркою порушення:

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого підлягає донарахуванню податок на додану вартість у розмірі 783641 грн., в тому числі за грудень 2014 року на суму 289205,00 грн., за грудень 2015 року на суму 494436 грн.;

- ст.7, п. 2, 3, 9, ст. 9 розділу 3 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування», внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 68464, 02 грн., в тому числі: за 2014 рік на 34854, 77 грн. та за 2015 рік на 33609, 25 грн.;

- пункти 177.2, 177.4 ст. 177, п. 178.5 ст. 178 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 125981, 53 грн.;

- пп. 161.1.1 п 162.1 ст.162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164 , підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму військового збору за 2015 рік на суму 9448, 61 грн.

На підставі акта перевірки № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 року Луцькою ОДПІ 09 вересня 2016 року винесені:

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1175461, 50 грн.( в тому числі за основним платежем - 783641 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 391820, 5 грн.) (том 1 а.с. 50).

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 157476, 91 грн. ( в тому числі 125981, 53 грн. за основним платежем, 31495, 38 за штрафними (фінансовими) санкціями) (том 1 а.с.52);

- податкове повідомлення-рішення № про визначення суми грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 11 810, 76 грн. (в тому числі 9448, 61 грн. за основним платежем, 2362, 15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями(штрафами)) (том 1 а.с. 53);

- вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф- про сплату суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 68464, 02 грн. (том 1 а.с. 51);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 846, 41 грн. (том 1 а.с. 54).

Як вбачається з акту документальної планової виїзної перевірки № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 підставою для прийняття контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2016 року стали висновки перевірки про заниження СПД ОСОБА_1 податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 289204, 83 грн. та за грудень 2015 року на 494435, 76 грн.

Так, Луцькою ОДПІ встановлено, що СПД ОСОБА_1 в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року здійснював посередницьку діяльність з торгівлі продуктами харчування, в тому числі рибою, ракоподібними і молюсками. У податковій звітності та бухгалтерських документах, наданих для проведення перевірки, відображено реалізацію даного товару в тому числі фізичним особам - громадянам (не платникам ПДВ). Оплата за продукцію, реалізовану громадянам - покупцям, здійснювалась у готівковій формі із застосуванням реєстратора розрахункових операцій.

Податковий орган зазначив, що в порушення вимог п.201.1 ст.201 ПК України позивач в податкових накладних на реалізацію продукції не платникам ПДВ не зазначав обов'язкових реквізитів покупців, їх адресних даних, РНОКПП чи інших ідентифікаційних даних, а складав податкові накладні загальними накладними на "кінцевого споживача", що в свою чергу унеможливлює ідентифікацію однієї зі сторін господарської операції. Крім того, в порушення вимог п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" видаткові накладні на реалізацію продукції громадянам - покупцям із реквізитів покупця не містили жодних ідентифікаційних даних.

Луцькою ОДПІ для отримання можливості порівняльного аналізу цін на товар реалізований СПД ОСОБА_1 у перевіряємому періоді та ринкових цін на аналогічний товар 28.11.2014 року було направлено листи до Державної інспекції з контролю за цінами у Волинській області, ГУ статистики у Волинській області та Волинської торгово-промислової палати. Станом на 15.08.2016 року ГУ статистики у Волинській області надано відповідь про те, що інформація щодо роздрібних та оптових цін в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року на зазначену в запитах продукцію відсутня.

Тому, згідно проведеного аналізу співставлення цін, було встановлено, що оптові ціни реалізації продукції юридичним особам суттєво відрізняються (вищі) від цін реалізації продукції фізичним особам - громадянам (в середньому на 8 %).

Таким чином, враховуючи встановлені в ході проведення перевірки розрахункові ринкові ціни, що діяли в перевіряємому періоді на фактично реалізовану СПД ОСОБА_1 продукцію (юридичним особам), під час здійснення перевірки було здійснено розрахунок суми заниження податкових зобов'язань в результаті здійснення операцій з реалізації товарів фізичним особам-громадянам, про що зазначено в зведених додатках 5 та 6 до акту перевірки в розрізі видів продукції ( том 1 а.с. 41, 41).

З огляду на те, що роздрібна ціна по реалізації товару за готівку із застосуванням реєстратора розрахункових операцій для кінцевого споживача, відображена в обліку СПД ОСОБА_1, значно нижча від роздрібної ціни реалізації аналогічних товарів для юридичних осіб (в середньому на 8 %), податковий орган дійшов висновку про заниження СПД ОСОБА_1 податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 289204, 83 грн. та за грудень 2015 року на 494435, 76 грн.

Однак, суд не погоджується з такими висновками Луцької ОДПІ з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджено актом перевірки № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 року, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 протягом 2014, 2015 років здійснював оптову торгівлю продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними і молюсками, оподаткування доходів від провадження діяльності здійснював на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість. При чому реалізація продукції фізичним особам - не платникам ПДВ здійснювалась у готівковій формі із застосуванням реєстратора розрахункових операцій.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту "а" пункту 187.1 статті 187 ПК України в разі постачання товарів/послуг за готівку датою виникнення податкових зобов'язань вважається дата оприбуткування коштів у касі платника податку.

Пунктом 8 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 01.11.2011 року №1379 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), встановлено окремі особливості заповнення податкових накладних, копії яких залишаються у продавця товарів як податковий документ. Так, цим пунктом встановлено, що у верхній лівій частині оригіналу такої податкової накладної робиться відповідна помітка "Х" та зазначається тип причини, зокрема, 11 - Виписана за щоденними підсумками операцій.

Згідно з пунктом 8.1 Порядку заповнення податкової накладної у разі постачання товарів/послуг покупцю, який не зареєстрований як платник податку, включаючи постачання на експорт, здійснення операцій з натуральних виплат у рахунок оплати праці фізичним особам, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, у рядках "Індивідуальний податковий номер покупця" та "Номер свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість (покупця)" проставляється нуль.

Підпунктом 8.4 Порядку заповнення податкової накладної передбачено, що податкова накладна виписується за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була виписана на ці операції) у разі здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку).

Таким чином, при здійсненні поставки товарів (послуг) кінцевому споживачеві (який не є платником податку на додану вартість) із застосуванням при проведенні розрахунків РРО за щоденними підсумками операцій позивачем правомірно виписувалась податкова накладна, в якій відображався щоденний підсумок обсягів проданих товарів на підставі показників РРО (Z-звітів).

Із досліджених в судовому засіданні податкових накладних, виписаних позивачем в період, охоплений перевіркою (т.3; т.4; т.5; т.6; т.7, а.с.1-34), вбачається, що СПД ОСОБА_1 щоденно за наслідками роздрукованих Z-звітів виписував загальні податкові накладні на "кінцевого споживача", які містили в собі передбачені Порядком заповнення податкової накладної обов'язкові реквізити, а саме: відмітку про те, що накладна залишається у продавця, тип причини - 11 (Виписана за щоденними підсумками операцій), у рядках "Індивідуальний податковий номер покупця" та "Номер свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість (покупця)" проставлено - 0. Дані накладні обліковані позивачем у розділі ІІ Реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, зведені результати яких відображені у податкових деклараціях з ПДВ відповідних звітних періодів (т.1, а.с.169-175, 215-244).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність порушень позивачем вимог п.201.1 ст.201 ПК України, оскільки податкові накладні, складені останнім за щоденними підсумками розрахункових операцій за готівку із не платниками ПДВ, відповідають вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Водночас статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно з п.п.1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач щоденно за наслідками проведених готівкових розрахунків через РРО виписував видаткову накладну на суму реалізованої продукції, що повністю відповідає правилам ведення бухгалтерського обліку, з огляду на що встановлені податковим органом в ході перевірки порушення позивачем вимог п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Водночас, суд вважає безпідставними твердження Луцької ОДПІ про заниження СПД ОСОБА_1 роздрібних цін по реалізації товарів із застосуванням РРО на кінцевого споживача у зв'язку з їх невідповідністю ринковим цінам на аналогічні товари, що реалізовувалися юридичним особам у 2014, 2015 роках.

Так, у п.п.14.1.219 п.14.1 ст.14 ПК України надано визначення поняттю "ринкова ціна", тобто це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено ПК України. При цьому, якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до п.39.2 ст.39 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначення звичайної ціни у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснюється за одним з методів, вказаних в цьому пункті. Встановлюються такі методи визначення звичайної ціни: а) порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу); б) ціни перепродажу; в) "витрати плюс"; г) розподілення прибутку; ґ) чистого прибутку.

При визначенні звичайної ціни згідно з методами, встановленими цим пунктом, використовується інформація про ціни в операціях між непов'язаними особам у співставних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг).

При цьому умови визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами істотно не впливає на ціни, які отримуються в результаті застосування методів, встановлених цим пунктом.

Для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) використовуються офіційні джерела інформації, у тому числі: статистичні дані державних органів і установ; ціни спеціалізованих аукціонів з торгівлі окремими видами продукції, біржові котирування; довідкові ціни спеціалізованих комерційних видань та публікацій, у тому числі електронних та інших банків даних; звіти та довідки відділів з економічних питань у складі дипломатичних представництв України за кордоном; інші інформаційні джерела, що визнаються офіційними в установленому порядку (п.39.11 ст.39 ПК України).

Як встановлено судом, при перевірці СПД ОСОБА_1 ГУ статистики у Волинській області надано відповіді, що інформація щодо роздрібних та оптових цін в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року на зазначену у запитах продукцію (риба, ракоподібні і молюски) відсутня. Тому, не зрозуміло, з яких мотивів виходив контролюючий орган, коли, за відсутності відомостей про оптові ринкові ціни на аналогічний товар, порівнював ціни реалізації СПД ОСОБА_1 продукції юридичним особам та ціни на реалізацію товару громадянам - кінцевим споживачам без врахування економічних (комерційних) умов у яких вони здійснюється.

Відповідно до п.39.14 ПК України обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом.

На думку суду, відповідач не довів належними та допустимими доказами факт порушення позивачем вимог п.188.1 ст.188 ПК України щодо заниження бази оподаткування операцій з постачання товарів внаслідок заниження роздрібних цін на реалізацію продукції, оскільки не обгрунтував того, що договірна вартість реалізованого товару не відповідає рівню звичайних цін.

Крім того, при проведенні аналізу співставлення роздрібних цін для юридичних та фізичних осіб Луцькою ОДПІ не враховувались відповідні фактори, зокрема, кількість (обсяг) товарів (обсяг товарної партії), характеристика ринку товарів, на якому здійснено господарську операцію, звичайні надбавки чи знижки до ціни під час укладення договорів між непов'язаними особами, інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну тощо.

Згідно з п.39.15 ст.39 ПК України у разі відхилення договірних цін у податковому обліку платника податків у бік збільшення або зменшення від звичайних цін менше ніж на 20 відсотків, таке відхилення не може бути підставою для визначення (нарахування) податкового зобов'язання, коригування від'ємного значення об'єкта оподаткування або інших показників податкової звітності.

Як зазначає податковий орган в акті перевірки, заниження СПД ОСОБА_1 роздрібної ціни реалізації продукції фізичним особам здійснено в середньому 8%.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що контролюючим органом не доведено здійснення позивачем реалізації продукції в охоплений перевіркою період за заниженими цінами.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з частиною першою статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Частиною першою статті 42, частиною першою статті 43 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Отже, визначальною ознакою господарської діяльності суб'єкта господарювання є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому підприємець є вільний у виборі ціни, за якою бажає реалізовувати продукцію.

З пояснень представників сторін вбачається, що ОСОБА_1 реалізовував продукцію юридичним особам та громадянам за цінами, вищими за її собівартість, від чого отримував прибуток.

Факт реалізації придбаної продукції з націнкою підтверджується також порівняльним аналізом між видатковими накладними на придбання товару (т. 2 а.с.82-228) та видатковими накладними на його реалізацію (т.3; т.4; т.5; т.6; т.7 а.с.1-34).

Судом встановлено, що згідно поданих СПД ОСОБА_1 до податкового органу податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2014-2015 роки (т.1, а.с.100-111) розрахована сума чистого оподатковуваного доходу становить відповідно 2 547 418,02 грн. та 1 517 313,97 грн., тобто позивач внаслідок здійснення господарської діяльності протягом 2014-2015 років отримував прибуток, що відповідає меті підприємництва.

Слід зазначити, що обґрунтованим був би висновок контролюючого органу у випадку, якби підприємець здійснював реалізацію товарів нижче собівартості, тобто без мети отримання прибутку. Однак за встановлених судом обставин, які не заперечувались відповідачем, реалізація товарів здійснювалася за цінами, вищими за собівартість, в результаті чого СПД ОСОБА_1 отримував та декларував прибуток, сплачував податки.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необгрунтованість висновків Луцької ОДПІ про заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 289204, 83 грн. та за грудень 2015 року на 494435, 76 грн., з огляду на що податкове повідомлення-рішення відповідача від 09.09.2016 року № слід скасувати як протиправне.

Разом з тим, суд погоджується з правомірністю винесеного Луцькою ОДПІ податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2016 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 157 476, 91 грн., в тому числі 125 981, 53 грн. за основним платежем та 31495, 38 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями з огляду на наступне.

Як слідує з пункту 2.1.1 акта перевірки № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 року перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю встановлено їх завищення за 2015 рік на загальну суму 629907, 67 грн. у зв'язку із включенням до складу валових витрат втрат від курсової різниці при імпорті товарів, що не включені до переліку витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів в редакції Податкового кодексу України (чинної у 2015 році), чим порушено п. 177.2, п.177.4, п. 177.10 ст.177 ПК України.

Відповідно до п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України (у редакції від 01.01.2015 року) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як слідує з пункту 177.4. ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Враховуючи вищезазначені правові норми Податкового кодексу України з 01.01.2015 року до складу витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів не включаються втрати від курсової різниці при імпорті товарів

До 01.01.2015 року в Податковому кодексі України була наявна стаття 153 згідно пп. 153.1.3 п. 153.1 якої визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснювалося відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховувалося у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховувалося у складі витрат платника податку.

Однак, пунктом 31 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28.12.2014 року розділ III "Податок на прибуток підприємств" викладено у новій редакції, яка не містить статті 153 ПК України, що дозволяла враховувати від'ємне значення курсових різниць у складі витрат платника податку.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ № від 09.09.2016 року винесено правомірно та базується на нормах Податкового кодексу України, які були чинні на момент його винесення та є чинними на час розгляду справи у суді.

Оскільки, суд дійшов висновку про заниження позивачем чистого доходу у 2015 році у зв'язку із включенням до складу валових витрат втрат від курсової різниці при імпорті товарів у розмірі 629907, 64 грн., то й відповідно податкове повідомлення-рішення від 09.09.2016 року № 005018304 (визначення суми грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 11 810, 76 грн. (в тому числі 9448, 61 грн. за основним платежем, 2362, 15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями(штрафами) є таким, що винесено правомірно ( 629907, 64 : 100 % х 15 % = 9448 61 грн.).

Що стосується правомірності винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.09.2016 року № Ф- про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 68464, 02 грн. (том 1 а.с. 51) та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 846, 41 грн., то суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон України №2464-VI).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Позивач, як платник єдиного внеску, відповідно до статті 6 Закону № 2464 зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною третьою статті 7 Закону № 2464 визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" максимальна величина бази нарахування єдиного внеску визначена як максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною одинадцятою статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з підпунктами 178.4, 178.6 статті 178 ПК України фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік сума чистого оподатковуваного доходу позивача за 2014 рік становить - 2 547 418,02 грн., яка була базою нарахування єдиного внеску в розмірі 15 440,10 грн. за ставкою 34,7% (т.1, а.с.100-105; т.1, а.с.112-114).

Таким чином, судом встановлено, що відповідно до звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, який подавався ОСОБА_1 до Луцької ОДПІ у 2014 році, сума чистого оподаткованого доходу, зазначена у декларації про майновий стан і доходи, була перенесена позивачем до звіту про суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік.

Пунктом 3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Оскільки, ФОП ОСОБА_1 обчислено базу нарахування єдиного внеску у 2014 році з дотриманням вимог Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме, виходячи із суми чистого доходу, що визначена у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, а висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 2 частини першої статті 7, пунктів 2, 3, 9 статті 9 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування" був зроблений із врахуванням висновку про заниження валового доходу у 2014 році, беручи до уваги факт визнання судом протиправності висновків, викладених в акті перевірки № 3770/13-04/НОМЕР_1 від 19.08.2016 року (про заниження валового доходу у 2014 році), то твердження відповідача про заниження позивачем суми єдиного внеску із суми доходу у 2014 році також не відповідає дійсності, з огляду на що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій частково є протиправними та підлягають скасуванню.

Разом з тим, як було викладено вище, у 2015 році позивач занизив чистий дохід на суму 629 907, 64 грн. Відповідно до п.3 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини нарахування єдиного внеску, встановленої цим законом (17 розмірів прожиткового мінімуму на 2015 рік становить 259352, 00 грн.). Таким чином, позивач мав би сплатити єдиний внесок у 2015 році у розмірі 89995, 14 грн. ( 259352 : 100 % х 34, 7 % =89995, 14 грн.), а ФОП ОСОБА_1 у 2015 році сплачено 56 385, 89 грн., а тому за 2015 рік позивачу Луцькою ОДПІ правомірно визначено суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 33 609, 25 грн.

Отже, з наведених вище підстав, адміністративний позов підлягає до задоволення частково шляхом прийняття постанови про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 09 вересня 2016 року № повністю; визнання протиправною та скасування вимоги Луцької ОДПІ про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 09 вересня 2016 року №Ф- в сумі 34 854,77 грн. (сума, яка була донарахована у 2014 році); визнання протиправним скасування рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 3 485,48 грн.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно ч.3 вказаної статті, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області слід стягнути судовий збір у розмірі 5889, 57 грн.( відповідно до задоволених вимог), сплаченого при подачі позовної зави до суду згідно платіжних доручень №118 від 15.09.2016 року та № 140 від 23.09.2016 року (том 1 а.с. 2, 79).

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року № .

Визнати протиправною та скасувати вимогу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 09 вересня 2016 року №Ф- в сумі 34 854,77 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 3 485,48 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області судові витрати у розмірі 5889, 57 грн. (п'ять тисяч вісімсот вісімдесят девять гривень 57 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук