Справа № 826/7817/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7817/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

10 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, за участю третьої особи: Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, за участю третьої особи: Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невіднесення ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних відповідно до п.2 ч.1 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; зобов'язати Національний банк України відповідно до п.2 ч.1 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» віднести ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних; зобов'язати Національний банк України відповідно до ч.8 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір SAMDN348 (вклад «Депозит VIР») від 12.07.2010 та договір SAMDN387 (вклад «Депозит VIP») від 01.07.2011.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.11.2014 у справі №752/10111/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за депозитним договором, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ПАТ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 кошти за договором SAMDN348 у валюті вкладу в розмірі 45588 доларів США 03 центи, кошти за договором SAMDN387 у валюті вкладу в розмірі 55718 доларів США 71 цент, а всього 101306 доларів США 74 центи.

Листом від 12.12.2014 ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «Приватбанк» з проханням повернути вклад (депозит) у розмірі 2 200 000,00 доларів США із нарахованими відсотками за користування коштами з 01.06.2014 по 12.12.2014, внесений на підставі Договору SAMDN387 від 01.07.2011 та вклад (депозит), внесений на підставі Договору SAMDN348 від 12.07.2010 у розмірі 1 800 000,00 доларів США із відсотками за користування коштами з 01.06.2014 по 12.12.2014 шляхом перерахування їх із вкладного рахунку на поточний рахунок з подальшою видачею ОСОБА_2 даних грошових коштів через касу ПАТ «Приватбанк».

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015 залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.11.2014.

В зв'язку з набранням рішенням законної сили 16.02.2015 Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №752/10111/14-ц.

06.10.2015 позивачем повторно направлено вимогу до ПАТ «Приватбанк» про повернення коштів за вкладами.

В подальшому, представником позивача надіслано письмове звернення від 31.03.2016 вих.№31.03.2016-3-19 до відповідача, яким було повідомлено Національний банк України про невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» вимоги стосовно повернення позивачу коштів за вкладами, а також виплати відсотків за користування коштами.

Даним листом представник позивача просив, на підставі п.2 ч.1 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» віднести ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних та у випадку віднесення ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних, керуючись ч.8 ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», не пізніше ніж через 180 днів прийняти рішення про визнання діяльності ПАТ КБ «Приватбанк» такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Національним банком України надіслано позивачу відповідь листом від 15.04.2016 №20-0004/33002, згідно якого повідомлено про те, що НБУ має право прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних виключно в порядку, передбаченому чинним законодавством України та Положенням №346 та за наявності відповідних підстав, а звернення адвоката не є підставою для застосування до банку заходів впливу. Також повідомлено, що з порушеного питання стосовно неповернення депозитних коштів ОСОБА_2 до Банку надіслано відповідний запит, про результати розгляду якого представника буде повідомлено додатково.

Так, листом від 04.05.2016 №20-0004/38617 НБУ повідомлено адвоката позивача про те, що здійснюється примусове стягнення коштів (відсотків) за депозитними договорами, які були стягнуті на користь ОСОБА_2 рішенням суду та питання про повернення цих коштів повинно вирішуватись державним виконавцем згідно з його повноваженнями, визначеними Законом.

Позивач вважає, що в діях Національного банку України вбачається грубе порушення чинного законодавства, а бездіяльність відповідача щодо невіднесення ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних є порушенням його прав та законних інтересів, що й стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог прийшов до висновку про відсутність в діях відповідача ознак бездіяльності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон), Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів (ст. 55 Закону).

Згідно з ст. 6 , ст. 7 Закону метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України, зокрема у формі нагляду за діяльністю банків та шляхом застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру.

Згідно статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, зокрема, віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

У відповідності до положень статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» підставами для віднесення банку до категорії проблемних є:

1) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків:

щоденного розміру регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України мінімального розміру регулятивного капіталу - п'ять і більше разів та/або

значення нормативу достатності (адекватності) регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України нормативного значення цього нормативу - два і більше разів;

2) банк не виконав вимогу вкладника або іншого кредитора, строк якої настав п'ять і більше робочих днів тому, та/або встановлено факти невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством України строк;

3) системне порушення банком законодавства, що регулює питання запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму;

4) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків значення хоча б одного з нормативів ліквідності нижче мінімальних нормативних значень, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України, що розраховуються:

за щоденними розрахунками - п'ять і більше разів;

щодекади - два і більше разів;

4-1) обсяг негативно класифікованих активів банку (крім санаційного) становить 40 відсотків і більше загальної суми активів, за якими має оцінюватися ризик та формуватися резерв згідно з нормативно-правовими актами Національного банку України;

5) банк не має ефективних та адекватних систем внутрішнього контролю та/або управління ризиками, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку;

6) систематичне подання та/або оприлюднення недостовірної інформації або звітності з метою приховування реального фінансового стану банку, у тому числі щодо операцій із пов'язаними з банком особами.

Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», законодавства України про господарські товариства, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України було прийняте Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, яке затверджене постановою Правління Національного банку України 17.08.2012 №346 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.09.2012 за №1590/21902 (далі - Положення №346), яке відповідно до пункту 1.2 визначає підстави і порядок запровадження Національним банком особливого режиму контролю за діяльністю банків і філій іноземних банків, застосування заходів впливу, фінансових санкцій за порушення банками, філіями іноземних банків та іншими особами, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, а саме: Закону про запобігання легалізації, Закону про банки в частині запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють діяльність банків у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - законодавство з питань фінансового моніторингу), або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, а також у разі застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі в банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи (далі - застосування іноземних санкцій).

Згідно пункту 12.1 Положення №346 Національний банк приймає рішення про віднесення банку (філії іноземного банку) до категорії проблемних у разі наявності хоча б одного з критеріїв, передбачених частиною першою статті 75 Закону про банки.

Пунктом 12.2 Положення №346 визначено, що Національний банк має право віднести банк до категорії проблемних у разі наявності хоча б одного з таких критеріїв:

1) невиконання банком без обґрунтованих причин розпорядження рішення Національного банку (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку щодо усунення порушень банківського законодавства, законодавства з питань фінансового моніторингу, нормативно-правових актів Національного банку протягом визначеного Національним банком строку;

2) установлення за результатами банківського нагляду або аудиторської перевірки фактів подання банком недостовірної звітності, не виправленої в строк, що призвело до невиконання банком хоча б одного з економічних нормативів капіталу, ліквідності, кредитного ризику;

3) ненадання банком інформації, оригіналів документів та/або їх копій, письмових пояснень, у тому числі щодо пов'язаних з банком осіб та/або операцій банку з такими особами, з питань діяльності банку та/або надання банком недостовірної/недостовірних інформації, документів та/або їх копій, письмових пояснень на запит Національного банку, призначеного Національним банком куратора банку, уповноваженої Національним банком особи для проведення інспекційної перевірки/перевірки банку;

4) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо діянь у фінансовій сфері контролерів, керівників банку;

5) конфлікту інтересів банку, про що свідчить наявність інформації, виявлення фактів про будь-який вид стосунків, який суперечить інтересам банку, а також відсутність згоди та/або наявність протиріч між органами управління та/або акціонерами банку, що негативно впливають на ефективне управління банком, які можуть загрожувати інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) невиконання вимог законодавства України щодо розкриття відомостей про власників істотної участі в банку в обсязі, визначеному Національним банком, подання недостовірної або неподання/несвоєчасне подання інформації про структуру власності банку, пов'язаних з банком осіб, невідповідність структури власності банку вимогам щодо її прозорості, установленим Національним банком;

7) невиконання розпорядження (рішення) Національного банку про відсторонення від посади посадової особи банку або заборону власнику істотної участі в банку використовувати право голосу;

8) винесення щодо банку судового рішення, виконання якого може мати негативний вплив на репутацію банку та/або призвести до втрати активів у розмірі більше ніж один відсоток;

9) здійснення ризикової діяльності;

10) застосування іноземних санкцій;

11) виявлення факту/фактів подання банком недостовірних відомостей щодо виконання особою, яка має намір набути/збільшити істотну участь у банку, вимог:

законодавства України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, та/або

статей 32, 34 Закону про банки в частині підтвердження джерел походження коштів, за рахунок яких здійснюються внески для формування або збільшення статутного капіталу банку;

12) порушення порядку зупинення фінансової(их) операції(й), у тому числі незупинення банком здійснення фінансової операції, якщо її учасником або вигодоодержувачем за нею є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій);

13) невиконання банком вимог щодо захисту інформації у програмному забезпеченні системи автоматизації банку (далі - САБ), інформаційній системі Центру сертифікації ключів банку (далі - ЦСК банку), організації доступу до них, що призвело до несанкціонованого доступу до інформації банку, її знищення та/або викривлення;

14) невиконання банком вимог щодо створення, впровадження та супроводження системи управління інформаційною безпекою, що призвело до зниження рівня інформаційної безпеки та збільшенню ризиків інформаційної безпеки, як складової частини операційних ризиків банку;

15) установлення факту недотримання вимог щодо системи резервування та відновлення функціонування САБ та інформаційної системи ЦСК банку, який призвів до неможливості повного відновлення функціонування САБ та інформаційної системи ЦСК банку, а також відсутності резервних копій інформації програмних комплексів, необхідних для оперативного відновлення функціонування в мінімально потрібному обсязі та в повному обсязі;

16) установлення факту відсутності архіву особливо важливих даних або порушення його цілісності;

17) незабезпечення управління (неналежне управління) ризиками з питань фінансового моніторингу;

18) невідповідність розміру статутного капіталу банку вимогам законодавства України;

19) недотримання банком порядку формування та зберігання обов'язкових резервів протягом більше ніж три періоди утримання обов'язкових резервів поспіль (крім обсягу, який має щоденно зберігатися на початок операційного дня на кореспондентському рахунку в Національному банку);

20) установлення факту укладання банком угод (договорів) з пов'язаними з банком особами на умовах, що не є поточними ринковими умовами, що призвело до невиконання банком хоча б одного з економічних нормативів або отримання збитку/збиткової діяльності.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що повноваження щодо застосування заходів впливу Законом передбачено у вигляді права Національного банку України, а не обов'язку, окрім випадків, передбачених ст.ст. 75, 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а такі підстави для застосування цього права, як вимога фізичних/юридичних осіб та/або рішення суду - законодавством не передбачені.

Що ж стосується вимоги ОСОБА_2 стосовно повернення позивачу коштів за вкладами, а також виплати відсотків за користування коштами, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до функцій Національного банку України, які передбачені статтями 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не входить вирішення спорів, що виникають з договірних відносин між банком та клієнтом.

Тобто, правовідносини, які виникли між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» мають регулюватись укладеними між ними договорами, в той час як у Національного банку відсутні правові підстави для надання оцінки діям банку щодо виконання ним умов договору та втручання у його діяльність з питань, що не належать до компетенції НБУ.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем, в межах своїх повноважень, здійснено відповідні заходи щодо належного розгляду звернення позивача, направлено запит стосовно порушеного питання позивачем у своєму зверненні.

Що стосується доводів апелянта про те, що однією з підстав віднесення банку до категорії проблемних є, зокрема, якщо «банк порушив вимоги законодавства щодо порядку подання та/або оприлюднення звітності, в тому числі подав до Національного банку України та/або оприлюднив недостовірну звітність, що призвело до суттєвого викривлення показників фінансового стану банку…», то колегія суддів зазначає наступне.

Так в п. 6 ч. 1 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено наступний критерій: систематичне подання та/або оприлюднення недостовірної інформації або звітності з метою приховування реального фінансового стану банку, у тому числі щодо операцій із пов'язаними з банком особами.

Так, відповідно до вимог ст. 69 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банк зобов'язаний не пізніше 30 квітня наступного за звітним року оприлюднювати річну фінансову звітність та річну консолідовану фінансову звітність разом, із аудиторським висновком, а також інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про власників істотної участі у банку шляхом публікації в періодичних виданнях та/або поширення як окремих друкованих видань чи розміщення в мережі Інтернет.

Відповідно до пункту 3.2 Положення №389 від 09.09.2003, Банк зобов'язаний подавати щорічно не пізніше 30 квітня року, наступного за звітним, до Національного банку звіт аудитора, у тому числі про перевірку річної консолідованої фінансової звітності.

Відповідно до Положення №346, Національний банк у разі потреби висування до банку вимоги щодо усунення порушення банківського законодавства, законодавства з питань фінансового моніторингу, нормативно-правових актів Національного банку та/або вжиття заходів щодо недопущення таких порушень у подальшій діяльності застосовує до банку такий захід впливу, як письмове застереження. Рішення про застосування заходу впливу у вигляді письмового застереження приймає Комітет з питань нагляду. Письмове застереження складається на бланку Комітету з питань нагляду та підписується головуючим на засіданні Комітету з питань нагляду.

Так, у зв'язку з неподанням та не оприлюдненням ПАТ «КБ «Приватбанк» до 30.04.2016 річної звітності та річної консолідованої фінансової звітності разом із аудиторським висновком, рішенням Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем від 10.06.2016 № 305 до Банку було застосовано такий захід впливу як письмове застереження, у якому Банк зобов'язано усунути порушення вимог ст. 69 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення № 389.

Відповідно до п.1.6. Положення № 346, Банк зобов'язаний подати Національному банку протягом п'яти робочих днів із дати отримання письмового застереження відповідь із зазначенням строку, протягом якого він зобов'язується вирішити виявлені проблеми та усунути порушення та/або вжити заходів щодо недопущення таких порушень у подальшій діяльності.

Відповідно до інформації Банку: загальні збори акціонерів банку до порядку денного яких було включено питання розгляду та затвердження аудиторського висновку, звіту про аудит річної фінансової звітності банку за 2015 рік (в тому числі консолідованої), річного звіту та балансу банку за 2015 рік, що були заплановані на 29.04.2016 не відбулись через відсутність кворуму. На загальних зборах акціонерів банку, що відбулись 24-27.06.2016 головуючим повідомлено, що з порядку денного бюлетені для голосування не затверджено, проекти рішень відсутні. У зв'язку із зазначеним, загальні збори не розглядали включені до порядку денного питання, у тому числі питання розгляду та затвердження річної звітності Банку за 2015 рік. Проведення наступних загальних зборів акціонерів Банку призначене на 26.08.2016, у тому числі до порядку денного включено питання розгляду та затвердження аудиторського висновку та звіту про аудит річної фінансової звітності Банку за 2015 рік, затвердження річного звіту та балансу за 2015 рік.

З аналізу частини першої статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» випливає, що Національний банк зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних за умови його відповідності хоча б одному з критеріїв, зокрема, систематичне подання та/або оприлюднення недостовірної інформації або звітності з метою приховування реального фінансового стану банку, у тому числі щодо операцій із пов'язаними з банком особами (п. 6), тобто у Національного банку не виникає зобов'язання прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних у разі не подання звіту, а застосований Національним банком у цьому випадку захід впливу у вигляді письмового застереження є адекватним вчиненому Банком порушенню.

Таким чином, оскільки такий критерій як «систематичне подання та/або оприлюднення недостовірної інформації або звітності з метою приховування реального фінансового стану банку, у тому числі щодо операцій із пов'язаними з банком особами», за умови наявності якого, Національний банк зобов'язаний віднести банк до категорії проблемних, відсутній, а за несвоєчасне подання Банком звітності Національним банком застосовано адекватний захід впливу з врахуванням характеру допущених банком порушень, висновки позивача щодо наявності підстав для віднесення банку до категорії проблемних є помилковими, передчасними та не ґрунтуються на вимогах законодавства, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що Банк недотримується вимог встановлених пунктом 2.9 глави 2 розділу 4 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 №174, так як квитанція Банку, що є підтвердженням про внесення готівки не містить відтиску печатки. При цьому, Національний банк не реагує на порушення вимог цієї Інструкції Банком спростовуються тим, що відповідно до вказаної Позивачем норми Інструкції, квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки може містити або відбиток печатки або електронний підпис працівника банку.

Також апелянт зазначає про невідповідність діяльності ПАТ «КБ «Приватбанк» нормативно-правовим актам Національного банку України, оскільки з фінансової звітності, яка розміщена на офіційному сайті банку видно, що окремі показники діяльності ПАТ «КБ «Приватбанк» не відповідають нормативним показникам встановленим Національним банком України, що на думку позивача є підставою для застосування до банку заходу впливу у вигляді віднесення банк до категорії проблемних.

З даного приводу колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 24.02.2012 №129 «Про деякі питання діяльності банків», з метою створення умов для забезпечення стабільної діяльності банків України, ураховуючи вплив на банківський сектор складної економічної ситуації, бойові дії в окремих областях України, керуючись статтями 6, 7, 15, 55, 56 Закону про Національний банк, статтями 66, 67, 73 Закону про банки, Національним банком прийнято рішення не застосовувати до банків заходів впливу за порушення, зокрема, економічних нормативів мінімального розміру регулятивного капіталу (НІ), достатності (адекватності) регулятивного капіталу (Н2), поточної ліквідності (Н5), короткострокової ліквідності (Н6), максимального розміру кредитного ризику на одного контрагента (Н7), великих кредитних ризиків (Н8), ліміту загальної короткої відкритої валютної позиції, що пов'язані з переоцінкою рахунків в іноземній валюті та банківських металах у зв'язку зі зростанням після 06 лютого 2014 року курсу іноземних валют до національної валюти України та/або спричинені формуванням резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями після 06 лютого 2014 року, за умови дотримання банком нормативів Н7, Н8 на дату укладення договору / здійснення операції та вимог пунктів 5 та 6 цієї постанови.

Крім того, з системного аналізу норм законодавства, колегія суддів доходить до висновку, що застосування Національним банком України заходу впливу у формі віднесення такого банку до категорії проблемних є дискреційним повноваженням Регулятора, в тому числі може бути і не реалізоване.

Згідно рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.)

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Національний банк України, відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» і Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, наділений виключними повноваженнями самостійно визначати адекватність застосованого заходу впливу виявленим порушенням, оскільки саме Національний банк України як суб'єкт владних повноважень наділений правом та має об'єктивні можливості безпосередньо оцінювати показники діяльності банку.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження Національного банку України щодо вирішення питання з віднесення чи не віднесення публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до категорії проблемного.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що Національний банк діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а також нормативно-правовими актами Національного банку є правомірним.

Судом першої інстанції, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, вірно встановлено відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки саме на Національний банк покладається обов'язок встановлення обставин, які є підставою для застосування заходів впливу та для застосування останніх передбачений певний порядок. Із обставин викладених позивачем не вбачається наявність підстав (критеріїв) за яких Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних, а в інших випадках не передбачених ч. 1 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», це право, а не обов'язок застосовувати такий захід впливу як віднесення банку до категорії проблемних.

Водночас, висновок апелянта про те, що є підстави, які зобов'язують відповідача прийняти рішення про віднесення ПАТ КБ «Приватбанк» до категорії проблемних є помилковим.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 10.11.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.