Справа № 826/397/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 листопада 2016 року № 826/397/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи:1) Міністерства юстиції України 2) Головного територіального управління юстиції у Київській області 3) Державна казначейська служба України 1) Міністр юстиції України Петренко Павло Дмитрович
про2) ОСОБА_3 визнання протиправними та скасування наказів
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до 1) Міністерства юстиції України, 2) Головного територіального управління юстиції у Київській області, 3) Державна казначейська служба України, треті особи: 1) Міністр юстиції України Петренко Павло Дмитрович, 3) ОСОБА_3, в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про призначення ОСОБА_1.» від 18.12.2015 р. № 4468/к;

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про призначення ОСОБА_3.» від 21.12.2015 № 4475/к;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.12.2015 № 2035/3 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. № 4468/к»;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області з 18.12.205 р.;

стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності;

стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.;

допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, оскаржувані накази винесені з порушенням норм чинного законодавства, а саме: прийняті без волевиявлення позивача на переведення в іншу місцевість та з порушенням порядку звільнення, передбаченого чинним законодавством. Крім того, позивачка стверджує, що її було звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Міністерства юстиції України проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2015 № 4468/к «Про призначення ОСОБА_1.», 31.12.2015 р. скасований Міністерством юстиції України. Враховуючи те, що позовна заява датована після скасування цього наказу, то у суду відсутні підстави вирішувати питання щодо його скасування, оскільки, він є нечинним, отже відсутній предмет спору в цій частині. Натомість, звільнення ОСОБА_1 відбулося за угодою сторін на підставі заяви позивачки, у зв'язку з чим було прийнято оскаржуваний наказ у відповідності до вимог чинного законодавства. Враховуючи, що звільнення позивачки відбулося згідно її заяви, отже вимоги про поновлення на посаді є необґрунтованими як і вимоги про стягнення моральної шкоди.

Представник Головного територіального управління юстиції у Київській області заперечував проти задоволення позову, оскільки оскаржуваний наказ прийнято на підставі наказу Міністерства юстиції України, який є обов'язковим до виконання, отже вважає позовні вимоги не обґрунтованими.

В судовому засіданні 20.05.2016 року у зв'язку з нез'явленням представників відповідача-3 та третіх осіб, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 23.06.2015 р. №1984/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Згідно Наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23.06.2015 р. № 881/3 було оголошено Наказ Міністерства юстиції України від 23.06.2015 р. №1984/к про призначення ОСОБА_1, вважати, що 23.06.2015 р. вона приступила до виконання обов'язків заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області у порядку переведення, звільнивши з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Згідно Наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.12.2015 р. № 2035/3 було оголошено Наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області у порядку переведення для подальшої роботи на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відповідно до п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2015 р. №4583/к у зв'язку з надходженням заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін, Наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к про призначення ОСОБА_1 скасовано.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2015 р. №4586/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області 31.12.2015 за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15.01.2016 р. №37/3 оголошено Наказ Міністерства юстиції України від 31.12.2015 №4586/к.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 21.12.2015 р. №4475/к ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, у порядку переведення, як такого, що успішно прийшов стажування.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 р. (чинний на період спірних відносин) (далі - Закон №3723-ХІІ).

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ.

Загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто обоюдного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21-320а13, відповідно до якої анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачем власноруч написано та подано до Міністерства юстиції України заяву про звільнення за угодою сторін (заява у справі а.с. 257). При цьому, посилання позивача на те, що заяву вона не подавала спростовується наявністю самої заяви. Доказів на підтвердження протилежного позивачем суду не надано.

Відповідно до тексту даної заяви позивачка зазначила, що датою звільнення просить вважати дату підписання наказу.

Таким чином, судом встановлено, що між Міністерством юстиції України та позивачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, а отже відсутній факт анулювання такої домовленості.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Зі змісту заяви позивача про звільнення за угодою сторін вбачається, що датою звільнення позивач просила вважати дату підписання наказу.

Щодо посилань позивача на листки непрацездатності серія АГЧ №900383 від 15.12.2015 р., серія АГЧ №990631 від 28.12.2015 р., відповідно до яких позивач була тимчасово непрацездатна у період з 15.12.2015 по 25.12.2015 та з 28.12.2015 по 14.01.2016, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, проте в даному випадку підставою для припинення державної служби позивача була її заява про звільнення за угодою сторін.

З системного аналізу викладеного вбачається, що посилання позивача на відсутність її згоди на переведення в іншу місцевість, судом встановлено, що ОСОБА_1 не була переведена в іншу місцевість, а наказ від 18.12.2015 № 4468/к скасований без створення правових наслідків для позивача.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що Наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к про переведення позивача, скасовано Наказом Міністерства юстиції України від 31.12.2015 р. №4583/к, отже станом на день вирішення спору даний акт є нечинним, а тому не породжує для позивача жодних правових наслідків. Доказів на підтвердження зворотнього суду не надано.

Натомість, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області 31.12.2015 відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2015 № 4586/к за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині скасування Наказу Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.12.2015 р. № 2035/3 про оголошення Наказу Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 2 Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 р. № 1707/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 р. за №759/19497, Головне управління юстиції у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України Кабінету Міністрів України, Наказами Мін'юсту, іншими актами законодавства.

Враховуючи те, що наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к було скасовано 31.12.2015 р., отже посадові особи Головного територіального управління юстиції у Київській області приймаючи наказ № 2035/3 про оголошення Наказу Міністерства юстиції України від 18.12.2015 р. №4468/к станом на 21.12.2015 р. діяли у межах та у спосіб визначений законодавством. А тому, підстав для скасування Наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.12.2015 р. № 2035/3 суд не вбачає, а позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, отже задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, що прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення на роботі.

У відповідності до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У відповідності до диспозиції вказаної правової норми рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд відмовив у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України «Про призначення ОСОБА_3.» від 21.12.2015 № 4475/к, судом встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1995 р. №694 "Про внесення доповнень до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.1994р. № 423" встановлено, що без конкурсного відбору або стажування можуть також прийматися: а) державні службовці на посади: керівників, які згідно з законодавством обираються або затверджуються колегіальним органом; керівників, які призначаються міністрами, керівниками інших центральних органів виконавчої влади за погодженням з керівниками місцевих органів виконавчої влади; спеціалістів при переміщенні їх в межах одного державного органу на рівнозначну або нижчу посаду з дотриманням вимог законодавства про працю.

Натомість, твердження позивача, що ОСОБА_3 призначений на займану посаду без дотримання вимог встановлених законом, а саме без проходження ним стажування є недоведеними припущеннями. Зокрема, як зазначає сама позивач вона перебувала на лікуванні та була відсутня на робочому місці, відповідно могла не знати про такі обставини.

При цьому, судом досліджено службову записку від 18.05.2016р. №871/14/48-16 відповідно до якої зазначено, що згідно Наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2015 р. №4399/к ОСОБА_3 пройшов стажування на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. За результатами успішного проходження стажування ОСОБА_3 наказом №4475/к від 21.12.2015 р. було призначено на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Наказом Міністерства юстиції України від 30.06.2016 р. № 3767/к внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 21.12.2015 р. №4475/к "Про призначення ОСОБА_3." виклавши його в новій редакції: призначити ОСОБА_3 на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області за строковим договором з 21.12.2015 р. по 31.12.2015 р., на період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 Вважати з ОСОБА_3 таким, що призначений за безстроковим трудовим договором на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області з 04.01.2016 р.

Крім того, позивач не обґрунтувала, яким чином даний наказ порушує її права та охоронювані законом інтереси, враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 21.12.2015 р. №4475/к є необґрунтованими, отже не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності, судом встановлено, що відповідно до платіжних доручень Головного територіального управління юстиції у Київській області № 6375 від 25.12.2015 р., №6435 від 29.12.2015 р., №130 від 29.01.2016 р., №130 від 10.02.2016 р. та відомостей до них, ОСОБА_1 виплачено грошові кошти, зокрема, за січень 2016 р. у сумі 2 036,53 грн.

Доказів на спростування викладеного позивачем суду не надано, отже позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та не доведеними, і задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті ч. 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведена вина та протиправна поведінка відповідачів, позивач не зазначила у зв'язку з яким порушеним правом вона вимагає моральну шкоду, а відтак, суд не може простежити причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних та душевних страждань, погіршення її здібностей і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є підставою для стягнення завданої моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак зазначений розмір моральної шкоди, а саме 50 000,00 гривень не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої або позбавлення її можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Таким чином суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами як суб'єктами владних повноважень доведено суду правомірність прийняття оскаржуваних наказів.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 77, 94, 124, 137, 141, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко