Справа № 803/1211/16
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Справа № 876/7318/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Управління Міністерства Внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

встановив:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів УДАІ УМВС України у Волинській області, УМВС України у Волинській області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність УМВС України у Волинській області та УДАІ УМВС України у Волинській області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день звільнення 06.11.2015 року; 2) стягнути з УДАІ УМВС України у Волинській області в користь ОСОБА_1 15566,82 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року по 29.04.2016 року.

Відповідачі позову не визнали, у суді першої інстанції подали заперечення, просили в задоволенні позову відмовити повністю.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

З цією постановою суду першої інстанції від 07.09.2016 року не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідачами не виконано обов'язку щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 20043,05 грн. при звільненні в день звільнення, згідно ст.116 КЗпП України, а отже відповідач-2 повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 28.04.2016 року, згідно ст.117 КЗпП України. Вказує апелянт, що висновок суду першої інстанції про те, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати, а отже здійснюється після звільнення зі служби, не відповідає положенням чинного законодавства. Апелянт зазначає, що в даному випадку підлягають до застосування положення КЗпП України, відповідно до яких, розрахунок при звільненні працівника проводиться в день звільнення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 07.09.2016 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Відповідач УДАІ УМВС України у Волинській області апеляційну скаргу не визнав, у суді апеляційної інстанції подав заперечення, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржену постанову суду без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом УМВС України у Волинській області від 31.12.2015 року № 329 о/с капітана міліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до пункту 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 06.11.2015 року (а.с. 4).

29.04.2016 року позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 20043,05 грн., про що свідчить витяг з реєстру перерахувань грошового утримання працівників УДАІ у Волинській області за квітень 2016 року та виписка з особистого банківського рахунку від 18.07.2016 року (а.с. 5, 36).

Заявлений позов стосується виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати йому одноразової грошової допомогу при звільненні в сумі 20043,05 грн., яка була фактично виплачена 29.04.2016 року.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Статтею 155 КАС України також передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо, зокрема, позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними (п.9 ч.1 цієї статті).

Таким чином, вказаними вище нормами законодавства встановлено обов'язок для суду вирішити питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду із відповідними позовними вимогами.

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже, законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Вимога звільненого працівника щодо виплати належних йому сум при звільненні є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, а у розглядуваному випадку являється публічно-правовим спором пов'язаним із проходженням та звільненням з публічної служби.

Відповідно до частини 3 ст.99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 25 постанови пленуму від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, при зверненні працівника до суду із заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку перебіг строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З матеріалів справи видно, що остаточний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 проведено 29.04.2016 року, про що позивачу було відомо і він міг про це дізнатись цього ж дня.

До адміністративного суду з даним позовом звернувся позивач 11.08.2016 року.

Тому, ним пропущено 1-місячний та 3-місячний строк звернення до суду із відповідними позовними вимогами.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що позивачем на надано і в матеріалах справи немає жодних обґрунтувань та доказів щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що передбачений статтею 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не являється заробітною платою (грошовим забезпеченням) працівника, а є способом (видом) відповідальності підприємства, установи, організації за невиконання свого обов'язку провести зі звільненим працівником повний і своєчасний розрахунок.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є неправомірним, оскільки суд зобов'язаний був залишити позов без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Така правова позиція щодо застосування норм права узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 26.12.2011 (справа № 6-77ц11) та від 24.06.2015 року (справа № 6-116цс15).

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови суду першої інстанції від 07.09.2016 р. та залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 160 ч.3, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Управління Міністерства Внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Управління Міністерства Внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено 07.11.2016 року.