Справа № 825/1764/16
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року м.Чернігів Справа № 825/1764/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

представника відповідача Павленка Є.О.,

представника третьої особи Слісаренко Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ''Кей-Колект'' до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне підприємство ''ЛАНА-СЕРВІС'' про скасування постанови в частині

В С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі- позивач, ТОВ ''Кей-Колект'') з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (далі-відповідач), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне підприємство ''ЛАНА-СЕРВІС'' (далі- третя особа ПП ''ЛАНА-СЕРВІС'') про скасування постанови державного виконавця від 24.12.2012 № 20015256 в частині накладення арешту на майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору факторингу ТОВ ''Кей-Колект'' має право вимоги за кредитним договором № 0 від 09.11.2007 та договором Іпотеки № 30305Z99 від 09.11.2007 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, однак набути право власності не має можливості, оскільки державним виконавцем на вказане майно накладено арешт. На думку позивача, наявність арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушує права і законні інтереси позивача, як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Представник позивача в судове засідання не прибув, просив розглянути справу за відсутністю його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

Представник ПП ''ЛАНА-СЕРВІС'' висловив свою позицію в наданих запереченнях, які містяться в матеріалах справи (а.с.46-47).

Заслухавши пояснення представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

09.11.2007 між ОСОБА_3 та АКІБ ''УкрСиббанк'' укладено кредитний договір № 0 (далі-кредитний договір) про надання кредиту в розмірі 1 765 000 грн. зі сплатою процентів в порядку і на умовах, визначених цим договором (а.с. 8-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між АКІБ "УкрСиббанк" (іпотекодержателем) та ПП ''ЛАНА-СЕРВІС'' (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки від 09.11.2007 № № 30305Z99, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку адміністративно-побутовий корпус, профілакторій з прибудовами, позначені в плані літерами ''А-3'', ''A3'', ''A2'', ''A1'', ''A4'', загальною площею 5384,6 кв.м., гараж-пункт охорони, позначений в плані літерою ''Б-2'' - загальною площею 39,7 кв.м., оглядові ями в кількості 2 (дві штуки) та земельну ділянку площею 1,5549 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, (далі-нерухоме майно).

12.12.2011 відповідно до договору факторингу № 1, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., АКІБ ''УкрСиббанк'' відступило ТОВ ''Кей-Колект'' свої права вимоги за вищевказаними зобов'язаннями.

Відповідно до умов договору відступлення права вимоги, цемент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору.

19.07.2016 року, при зверненні до нотаріуса, ТОВ ''Кей-Колект'' стало відомо, що постановою заступника начальника Центрального відділу ДВС ЧМУЮ від 24.12.2012 № 20015256 накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором.

Підставою для винесення оскаржуваної постанови був виконавчий лист № 2-479/10 від 21.06.2010, виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ПП ''ЛАНА-СЕРВІС'' на користь АКІБ "УкрСиббанк" заборгованості в розмірі 2 553 248 грн. 07 коп.

Посилаючись на ту обставину, що накладення арешту на нерухоме майно в межах виконавчого провадження ВП № 20015256 унеможливлює реалізацію позивачем свого права іпотекодержателя звернути на нього стягнення та враховуючи першочергове право на задоволення своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує наступне.

Судові рішення відповідно до статті 124 Конституції України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону № 606-XIV заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України ''Про виконавче провадження''.

Згідно частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 57 цього Закону передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Таким чином, з наведених положень Закону № 606-XIV вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Частиною першою статті 33 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV ''Про іпотеку'' встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного вбачається, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Частиною першою статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Водночас, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором від 09.11.2007 № 0, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки, та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Таким чином, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ ''Кей-Колект'' першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

Вказана позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/14876/16 від 25.10.2016.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України ''Про іпотеку'').

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України ''Про іпотеку'' та частиною восьмою статті 54 Закону України ''Про виконавче провадження'' спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України ''Про іпотеку'').

Разом з тим, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України ''Про виконавче провадження'', а не нормами спеціального Закону України ''Про іпотеку''.

Державним виконавцем вчинялися дії з виконання виконавчого листа № 2-479/10 від 21.06.2010, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ПП ''ЛАНА-СЕРВІС'' на користь АКІБ "УкрСиббанк" заборгованості в розмірі 2 553 248 грн. 07 коп., а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України ''Про іпотеку''.

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України ''Про виконавче провадження''.

З огляду на викладене, постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 24.12.2012 № 20015256 в частині накладання арешту на нерухоме майно - адміністративно-побутовий корпус, профілакторій з прибудовами, позначені в плані літерами ''А-3'', ''A3'', ''A2'', ''A1'', ''A4'', загальною площею 5384,6 кв.м., гараж-пункт охорони, позначений в плані літерою ''Б-2'' - загальною площею 39,7 кв.м., оглядові ями в кількості 2 (дві штуки) та земельну ділянку площею 1,5549 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України ''Про виконавче провадження'', є обґрунтованою та не порушує жодних прав чи інтересів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 № 6-238цс14.

Згідно з частиною другою статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження", чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення, та з дотриманням критеріїв визначених у статті 2 КАС України, відтак підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 94 КАС України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а також за відсутності витрат позивача, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко