Справа № П/811/1036/16
Суддя: К.М. Притула
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року справа № П/811/1036/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Притули К.М.,

за участю секретаря: Потєхіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Кіровоградської області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Кіровоградської області №361ц від 22.07.2016 року;

- поновити позивача на роботі на займаній посаді прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконані судових рішень прокуратури Кіровоградської області;

- стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.07.2016 р. по день прийняття рішення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 19.01.1995 року по 22.07.2016 року вона працювала в органах прокуратури на різних посадах. Наказом №361ц від 22.07.2016 року позивача за грубе порушення правил прокурорської етики, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури, звільнено з займаної посади. Підставою звільнення в спірному наказі відповідачем визначено нібито факт скоєння кримінального правопорушення. Однак, позивач не погоджується із зазначеним наказом про її звільнення, оскільки вважає, що він прийнятий безпідставно та всупереч нормам діючого законодавства. Позивач вказує на те, що на теперішній час судове провадження у кримінальній справі триває, будь-яке судове рішення щодо позивача за обвинуваченням по суті судом не ухвалено. Тобто, вважає, що відповідач всупереч недоведеності її вини у скоєнні кримінальних правопорушень, передчасно зробив висновок про наявність дисциплінарного проступку. На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача, окрім пояснень, наданих у судовому засіданні, надала також письмові заперечення, в обґрунтуванні яких зазначила, що 12.02.2011 року позивач прийняла Присягу працівника прокуратури, за якою зобов'язалась неухильно дотримуватись Конституції та законів України, постійно бути принциповою, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Крім того, відповідно до приписів ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року позивач мала неухильно дотримуватись вимог професійної етики та поведінки - Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України №123 від 28.11.2012р. Проте, позивачу 14.01.2016 року вручено повідомлення про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (отримання неправомірної вигоди) за фактом вимагання у ОСОБА_3 працівниками прокуратури Кіровоградської області неправомірної вигоди в сумі 6500 доларів США. Так, Національним антикорупційним бюро України обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002738 від 11.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, щодо ОСОБА_1, за фактом отримання нею неправомірної вигоди направлено до суду. Отже, з огляду на викладене вище, на думку представника відповідача, своїми діями позивач скомпрометувала високе звання прокурора, зашкодила репутації та авторитету органів прокуратури, що зумовило негативний громадський резонанс. Таким чином, вважає, що наказ про звільнення позивача з органів прокуратури винесено відповідачем правомірно, оскільки позивачем скоєно вчинок, що порочить її як працівника прокуратури, та є несумісним з подальшим перебуванням на займаній посаді. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначивши, що оскаржений наказ про звільнення позивача з роботи винесено правомірно.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку та сукупності, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з підстав, викладених нижче.

ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 19.01.1995 року по 22.07.2016 року.

За період роботи працювала на різних посадах, в тому числі з 10.04.2015р. по 08.02.2016р. на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному проваджені прокуратури Кіровоградської області.

З 08.02.2016 р. на посаді прокурора відділу забезпечення участі в судах та представництва органів прокуратури в суді прокуратури області.

З 14.04.2016 року на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень (а.с.11).

Наказом прокурора Кіровоградської області від 22.07.2016 року за №361ц "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" за грубе порушення ОСОБА_2 України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора, прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області, старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та органів прокуратури (а.с.9).

Так, в судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення оскаржуваного наказ стало направлення НАБУ до суду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0002738 від 11.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України щодо колишнього начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового слідства органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Кіровоградської області старшого радника юстиції ОСОБА_1 за фактом отримання нею неправомірної вигоди.

Спірні у даній справі правовідносини регулюються ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" № 1697-XII від 14 жовтня 2014 року (далі - ОСОБА_2 №1697), окремими положеннями ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" № 1789-XII від 5 листопада 1991 року (далі - ОСОБА_2 №1789), Дисциплінарним статутом прокуратури України, затвердженим Постановою Верховної Ради України № 1796-XII від 6 листопада 1991 року (далі - Дисциплінарним статутом), Інструкцією Про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженою Наказом Генерального прокурора України від 6 березня 2012 року № 20 (далі - Інструкція № 20).

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ОСОБА_2 №1697, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 16 даного ОСОБА_2, незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Частиною 3 даної статті передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 прокурор зобов'язаний неухильно додержуватися присяги прокурора. За порушення присяги прокурор несе відповідальність, передбачену законом.

Згідно п. 2, пп. 1 п. 3, 4 Перехідних положень ОСОБА_2 України №1697 до затвердження всеукраїнською конференцією працівників прокуратури Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури застосовуються положення Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28 листопада 2012 року та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року №123.

Визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 53, ст. 793, № 50, ст. 474; 1995 р., № 11, ст. 71, № 34, ст. 268; 2001 р., № 9, ст. 38, № 44, ст. 233; 2002 р., № 17, ст. 117, ст. 125; 2003 р., № 29, ст. 233, № 30, ст. 247; 2004 р., № 8, ст. 66; 2005 р., № 2, ст. 32, № 6, ст. 132, № 11, ст. 198; 2006 р., № 1, ст. 18, № 19-20, ст. 156; 2007 р., № 7-8, ст. 66, № 33, ст. 442; 2008 р., №№ 5-8, ст. 78, № 48, ст. 357; 2010 р., № 37, ст. 497, №№ 41-45, ст. 529; 2011 р., № 23, ст. 160, № 30, ст. 279; 2012 р., № 12-13, ст. 82; 2013 р., № 14, ст. 89, № 21, ст. 208, № 37, ст. 490, № 39, ст. 517; 2014 р., № 11, ст.132, № 17, ст. 593, № 20-21, ст. 745, № 22, ст. 816; із змінами, внесеними ОСОБА_2 України від 14 серпня 2014 року № 1642-VII), крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим ОСОБА_2), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Постанови Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року "Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 4, ст. 14) та "Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 4, ст. 15; 2013 р., № 14, ст. 89; 2014 р., № 12, ст. 178) втрачають чинність одночасно з втратою чинності пунктом 8 частини першої статті 15, частиною четвертою статті 16, абзацом першим частини другої статті 46-2, статтею 47, частиною першою статті 49, частиною п'ятою статті 50, частинами третьою, четвертою, шостою та одинадцятою статті 50-1, частиною третьою статті 51-2, статтею 53 щодо класних чинів ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 53, ст. 793 із наступними змінами).

Підстави для звільнення працівників прокуратури передбачені ст. 46-2 ОСОБА_2 №1789, відповідно до якої: прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження. Прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених ч. 6 ст. 46 цього ОСОБА_2, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення "Присяги працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених ОСОБА_2 України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі. Прокурори або слідчі прокуратури, яких притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених ОСОБА_2 України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення, звільняються з роботи (служби) у триденний строк з дня отримання відповідним органом прокуратури копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

У відповідності до ст. 1 Дисциплінарного статуту прокуратури України відповідно до ОСОБА_2 України "Про прокуратуру" (1789-12) Генеральний прокурор України та підлеглі йому прокурори здійснюють вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів. Важливою передумовою успішного виконання покладених на прокуратуру функцій є компетентність та особиста дисципліна прокурорів і слідчих прокуратури.

Статтею 8 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Згідно п. 5 ст. 9 статуту дисциплінарним стягненням є звільнення.

Відповідно до ст. 11 статуту дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

За приписами ст. 12 даного статуту, у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Системний аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби; звільнення працівника прокуратури за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності прокурора, який вчинив діяння, несумісне з посадою; неможливість застосування до прокурора більш помірних дисциплінарних стягнень, визначених статтею 9 Статуту, має бути мотивованою.

Передумовою звільнення прокурора за порушення Присяги та за скоєння проступку, який порочить його як працівника прокуратури, мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року № 104, у ході якого належними та допустимими доказами має підтвердитись факт скоєння особою вчинку, направленого проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов'язкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання особою своїх обов'язків.

Аналізуючи доводи відповідача щодо правомірності винесення спірного наказу про звільнення, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як зазначено у спірному наказі відповідача №361ц від 22.07.2016 року підставою для застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення як звільнення було порушення останньою вимог ОСОБА_2 України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, тобто скоєння проступку, який порочить її як працівника прокуратури та є несумісним із подальшим перебуванням ОСОБА_1 в органах прокуратури (а.с. 9).

На підтвердження викладеного, позивачем до матеріалів справи надано висновок про результати службового розслідування щодо належного виконання службових обов'язків, дотримання вимог КПК України та галузевих наказів Генерального прокурора України начальником відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні ОСОБА_1 під час організації процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях №0004002 за ч.1 ст.286 КК України та №0000235 з ч.2 ст.366 КК України від 12.03.2016 року (а.с.12-33).

Проведення вказаного службового розслідування здійснено на підставі повідомлення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури ГПУ ОСОБА_4 про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002738 від 11.12.2015 р. інформації про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 368 КК України за фактом вимагання у ОСОБА_3 працівниками прокуратури Кіровоградської області неправомірної вигоди у розмірі 6500 доларів США.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що фактів неналежного виконання службових обов'язків, порушень вимог КПК України та галузевих наказів Генерального прокурора України позивачем під час організації процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях №0004002 за ч.1 ст.286 КК України та №0000235 з ч.2 ст.366 КК України не встановлено.

Отже, матеріалами справи встановлено, та не спростовано представником відповідача під час судового розгляду справи, що за наслідками службового розслідування відносно позивача порушень Кодексу професійної етики та Присяги працівника прокуратури в частині несення високого звання працівника прокуратури не встановлено.

Матеріали службового розслідування підтверджують, що позивач до дисциплінарної відповідальності в органах прокуратури раніше не притягувалася, у виконанні безпосередніх трудових обов'язків характеризувалася позитивно.

Крім того, в обґрунтування своєї правової позиції відповідачем до суду надано ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 06.06.2016 р. про призначення підготовчого засідання по кримінальному провадженню №1-кп/760/750/2016, зареєстрованого в ЄДР 11.12.2015 року за №00002738 (а.с.63-64).

Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд звертає увагу на те, що обґрунтовуючи звільнення позивача з органів прокуратури відповідач посилається на матеріали кримінального провадження №00002738 від 11.12.2015 року, відкритого за фактом отримання ОСОБА_1 неправомірної вигоди та, відповідно, направлення обвинувального акту в зазначеному кримінальному провадженні до суду.

Крім того, відповідач зазначає, що в ході проведення досудового слідства за вказаним кримінальним провадженням позивачу 14.01.2016 року оголошено про підозру.

Проте, суд зазначає, що будь-які свідчення та інші матеріали зібрані в рамках кримінальної справи, повинні бути оцінені органами слідства і судом з урахуванням всіх інших матеріалів, які знаходяться в справі. В кожній із стадій процесу оцінка доказів має свої особливості, які пояснюються відмінними умовами і задачами даної стадії. Так, оцінка доказів, здійснена в стадії досудового слідства, носить лише попередній характер.

Вирішення питання кримінального судочинства про винуватість чи невинуватість особи, притягнутої до кримінальної відповідальності, здійснюється тільки судом на основі доказів, досліджених в ході судового розгляду.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Отже, лише вирок суду у кримінальній справі, який набув законної сили, та матеріали кримінальної справи, якими встановлено певні діяння можуть бути використані відповідачем при наданні оцінки протиправності вчинку, скоєного позивачем.

Аналогічно, лише за наявності вироку у кримінальній справі, відповідні матеріали можуть використовуватись органом прокуратури в обґрунтування скоєння позивачем даного проступку, що порочить її як працівника прокуратури.

Відповідно до частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Суд наголошує на тому, що на час розгляду даної справи судом не винесено обвинувального вироку у відношенні позивача, з огляду на що відповідач невірно вказує наслідком скоєння ОСОБА_1 вищезазначеного проступку притягнення останньої до кримінальної відповідальності, адже на даний час позивач до кримінальної відповідальності ще не притягнутий.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 ОСОБА_2 України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому суд врахував, що Європейський Суд з прав людини у рішенні від 7 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначив, що пункт 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, - щоб вони утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом.

У рішенні від 10 лютого 1995 року в справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

В судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що позивач звільнена з органів прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури, вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівника прокуратури, внаслідок вчинення проступку, який порочить її як працівника прокуратури і є несумісним з подальшим перебуванням в органах прокуратури.

Суд не погоджується із відповідачем щодо кваліфікування вищенаведених обставин "вчинком, що порочить звання працівника прокуратури" або "ганебним вчинком", так як поняття "ганебний вчинок", яке міститься у ч. 3 ст. 48 ОСОБА_2 України «Про прокуратуру» №1789, та "проступок, який порочить працівника прокуратури" (ст. 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України) за своєю суттю є етико-правовими категоріями, і це дії (або бездіяльність), які суперечать положенням Кодексу професійної етики прокурора та дають реальну і достатню підставу вважати, що обов'язок прокурорсько-слідчого працівника чесно, неупереджено та незалежно виконувати свої професійні обов'язки порушено, а так само скоєно дії, що тягнуть за собою стійку негативну думку про моральне обличчя працівника прокуратури.

Зокрема, згідно ст. 5 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженому Наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123а, професійна діяльність працівника прокуратури має ґрунтуватися на неухильному дотриманні конституційних принципів верховенства права та законності; при здійсненні повноважень він зобов'язаний діяти законно та в межах своєї компетенції своєчасно вживати вичерпних заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили. Відповідно до ст. 15 цього кодексу при виконанні службових обов'язків працівник прокуратури має дотримуватися загальноприйнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність. Згідно ч.ч. 3-4 ст. 18 кодексу, працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс. Поза службою поводити себе коректно і пристойно. При з'ясуванні будь-яких обставин з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення працівника прокуратури з метою ухилення від відповідальності.

Беручи до уваги обставини, які трактовані відповідачем як такі, що свідчать про ганебну поведінку позивача, суд вважає передчасним притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності, оскільки зазначені дії, вчинені ОСОБА_1 не дають достеменних підстав вважати, що позивачем не дотримано загальноприйнятих норм моралі та поведінки, а потребують надання їм належної оцінки при винесенні судом вироку у відповідній кримінальній справі, тобто доведення або недоведення вини позивача у скоєнні даного проступку

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту скоєння ОСОБА_1 вчинку, що порочить її як працівника прокуратури, у зв'язку з чим спірний в даній справі наказ про звільнення позивача з органів прокуратури від 22.07.2016 року за №361ц прийнято відповідачем всупереч нормам діючого законодавства.

Щодо строків притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, суд зазначає наступне.

Вимогами статті 12 цього Статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується протягом місяця з дня виявлення проступку, не рахуючи часу службової перевірки, тимчасової непрацездатності працівника та перебування його у відпустці, але не пізніше одного року з дня вчинення проступку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що можливе вчинення дисциплінарного проступку відповідачу стало відомо 13.01.2016 року. Висновок службового розслідування, за яким протиправних дій, що порочать звання прокурора не встановлено затверджено 12.03.2016р.

Однак з поданням до Генерального прокурора України про надання згоди на звільнення позивача з органів прокуратури відповідач звернувся лише 21 липня 2016 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги Статуту не дотримано, оскільки дисциплінарне стягнення застосовано поза межами строків, передбачених статтею 12 вищевказаного Статуту.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 ОСОБА_2 України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 22.07.2016 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за травень та червень 2016 року.

Згідно довідки про заробітну плату позивача (а.с.66) заробітна плата позивача за травень 2016 року ( 19 робочих днів) становить ---- грн., а за червень 2016 року (19 робочих днів) 3370,58 грн., що разом становить 3370,57 грн. (середня зарплата за місяць становить 10673,44 грн.). Середньоденна заробітна плата позивача складає 561,76 грн. (а.с.67).

Період вимушеного прогулу позивача склав 32 робочі дні (з 23.07.2016 року по 07.09.2016 року).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача - за період з 23.07.2016 року по 07.09.2016 становить 17 976,32 грн. (561,76 грн.*32 робочі дні).

Питання по судових витратах не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому порядку, а ст. 94 КАС України не передбачено їх стягнення у даних випадках.

Керуючись ст.ст. 94, 162, 163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Кіровоградської області №361ц від 22.07.2016 року.

3. Поновити ОСОБА_1 на роботі на займаній посаді прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконані судових рішень прокуратури Кіровоградської області

4. Стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час її вимушеного прогулу починаючи з 23.07.2016 року по 07.09.2016 року включно в розмірі 17 976,32 грн.

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постанова відповідно до ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_5