Справа № 826/27021/15
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/17158/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 26 листопада 2015 року № 4215/к про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), поновити позивача на посаді начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби з 26 листопада 2015 року, зобов'язати відповідача анулювати запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади 26 листопада 2015 року на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, як помилково внесеного, стягнути з Міністерства юстиції України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 згідно наказу Міністерства юстиції України від 15 квітня 2015 року № 1128/к з 15 квітня 2015 року було призначено на посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 17 серпня 2015 року № 2560/к позивача з 14 серпня 2015 року переведено на посаду начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби, у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства юстиції України.

26 листопада 2015 року Міністерством юстиції України прийнято наказ № 4215/к, яким 26 листопада 2015 року позивача звільнено із посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Підставою звільнення була заява позивача.

Вважаючи незаконним звільнення із займаної посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби 26 листопада 2015 року за угодою сторін, у той час, як заява була подана позивачем, коли останній займав посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби та не містила дати її написання та строк з якого має бути припинений трудовий договір, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що письмове узгодження дати звільнення не є обов'язковим, а датою звільнення в даному випадку вважається дата видання наказу. Також судами зазначено, що той факт, що після написання заяви про звільнення позивача було переведено на іншу посаду не змінює досягнутої домовленості щодо припинення трудового договору і перебуваючи на цій посаді позивач не висловив будь-яких заперечень проти досягнутої угоди про звільнення, а отже відповідачем правомірно прийнято оскаржуваний наказ.

Колегія суддів касаційної інстанції з такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Тобто, з аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що підставою для прийняття відповідачем наказу про звільнення за згодою сторін є досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, а саме сторонами має бути визначено строк з якого має бути припинено трудовий договір.

Як встановлено судами та вбачається з копії заяви ОСОБА_2 про звільнення, дата її написання та дата, з якої він за угодою сторін, підлягав би звільненню з займаної посади, відсутні. Крім того, заява про звільнення з посади за згодою сторін була написана позивачем коли той займав посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби. Проте, відповідачем звільнено ОСОБА_2 з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби

Позивач в обґрунтування позову вказував, що ним не було досягнуто згоди з відповідачем про звільнення його за згодою сторін саме з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби. ОСОБА_2 не заперечував, що писав заяву про звільнення за згодою сторін, однак в той час коли займав посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби.

У зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерством юстиції України ОСОБА_2 з 14 серпня 2015 року було переведено на посаду начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби.

Тобто, з 14 серпня 2015 року позивача було звільнено з посади Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби та переведено на іншу посаду, а тому заява написана позивачем до 14 серпня 2015 року не може бути підставою для прийняття відповідачем 26 листопада 2015 року оскаржуваного наказу.

Наміру звільнятись з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби позивач не мав.

Аналізуючи зазначені вище норми чинного законодавства та встановивши фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ діяв в межах повноважень, та в спосіб визначений законом.

Разом з тим, статтею 159 Кодексу адміністративного суду України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач у позові посилався на те, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Позивач у позові зазначав, що він в день прийняття відповідачем оскаржуваного наказу перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

Проте, суди при розгляді справи не дослідили вказані ОСОБА_2 доводи та не надали їм належної оцінки.

За правилами статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що допущені судами першої та апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Заїка М.М.

судді: Загородній А.Ф.

Мойсюк М.І.