Справа № 804/2335/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2016 р. Справа № 804/2335/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа: управління Державної казначейської служби у Ленінському районі м. Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, -
22 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа: управління Державної казначейської служби у Ленінському районі м. Дніпропетровська, в якому просить:
визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по день винесення рішення включно, відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);
зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_2 перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 29 березня 2015 р. по день прийняття судового рішення - відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що є державним службовцем та працює в апараті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська на посаді секретаря судового засідання.
З 26.10.2014 року працівники апаратів судів отримали право на посадові оклади у розмірах, визначених абз.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру». А з 28.03.2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». З урахуванням цього, їй до сплати належав посадовий оклад за період з 26.10.2014 року по 01.09.2015 року у розмірі - 4750,20грн., а в період з 01.09.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі - 5374,20 грн. Втім, відповідач знехтував основоположними принципами Конституції України та законними правами позивача на законодавчо закріплений розмір посадового окладу, у звязку із чим позивач отримував заробітну плату в розмірі, що не відповідає вимогам абз.2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».
Позивач та представник відповідача в судове засідання не прибули, звернулися до суду із заявами про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник третьої особи також в судове засідання не прибув, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищевказане, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.
В матеріалах справи містяться письмові заперечення представник відповідача проти позову.
В письмових запереченнях зазначено, що Територіальне управління ДСА України в Дніпропетровській області своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювало заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача, адже підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу, позаяк, не приведення Кабінетом Міністрів України нормативно-правових актів у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» на період спірних правовідносин унеможливлювало виплату заробітної плати у визначеному законами України розмірі. Тому Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу, виплату заробітної плати у відповідному розмірі. У спірний період оклади працівників апаратів місцевих судів не змінювались, отже відповідач не допускав будь-якої бездіяльності по відношенню і до позивача, а діяв згідно вимог закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 позивач є державним службовцем та працює в апараті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська на посаді секретаря судового засідання.
26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), яким внесено зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI.
Цими змінами ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) доповнено абз. 2, яким передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону №1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом №2453-VI.
З 28 березня 2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII (далі - Закон №192-VIII) затверджено нову редакцію Закону №2453-VI, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації (ДСА), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону №192-VIII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Згідно з пунктом 2 частини тринадцятої розділу XIII Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього закону, мав внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим законом, у тому числі з метою забезпечень збільшення видатків Державного бюджету України на оплату у розмірі, не меншому ніж передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
Частиною п'ятою ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів.
Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, згідно з підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої ст. 33 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №3723-ХІІ), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.
Аналогічне положення закріплено також частиною другою ст. 8 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР). яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону № 108/95-ВР).
Враховуючи, що вказані видатки не передбачені у Державному бюджеті України на 2015 рік, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів.
Так, на час виникнення спірних відносин, заробітна плата працівників апарату судів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268, зокрема, додатком 47 «Схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів».
Згідно з частинами першою та другою ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Отже, діючим на момент спірних відносин законодавством, закріплювалось право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Але законодавчого механізму реалізації такого права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Також суд зазначає, що відповідач є розпорядником (одержувачем) коштів Державного бюджету України. А відтак, реалізує будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.
У період з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України не внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатки на реалізацію згадуваних статей Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено.
Крім того, 02 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», був прийнятий Закон України № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».
Підпунктом 12 пункту 1 Закону №217-VIII з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік було виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» на виконання зазначених вимог були внесені зміни у постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду. Окрім цього, було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.
Таким чином, відповідач не має юридично обґрунтованих підстав фінансувати, нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.
Аналогічна правова позиція підтверджується і судовою практикою, зокрема постановою Верховного суду України від 12.07.2016 року по справі №21-1726а16 та від 13.07.2016 р. по справі №820/4653/16.
Згідно ч.1 ст.69, ч.1 ст.71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 122, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 20 вересня 2016 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1