Справа № 826/11885/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Київський річковий порт» (далі - Позивач, ПАТ «Київпорт») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної служби геології та надр України (далі - Відповідач, Держгеонадра України) в якому, з урахуванням прийнятих судом першої інстанції уточнених позовних вимог, просило:

- визнати протиправною бездіяльність Держгеонадр України, яка полягає у нездійсненні дій щодо продовження дії спеціального дозволу на користування надрами від 05.11.1996 року №672, виданого ВАТ «Київпорт»;

- зобов'язати Відповідача продовжити дію спеціального дозволу на користування надрами від 05.11.1996 року №672, виданого ВАТ «Київпорт» на 20 років до 05.11.2036 року, шляхом видачі відповідного наказу, та внести відповідну інформацію до електронної інформаційної бази даних спеціальних дозволів на користування надрами.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.09.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивачем було подано всі документи, необхідні для продовження дії дозволу, а Відповідачем протягом встановленого строку не прийнято рішення про продовження його дії або відмову у такому продовженні, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наголошує на помилковості твердження суду першої інстанції про відсутність у Держгеонадр України зауважень до поданих Позивачем документів, оскільки на виконання вимог чинного на момент розгляду заяви законодавства було передбачено направлення запиту до органів ДФС України з метою перевірки наявності податкової заборгованості у суб'єкта господарювання. Звертає увагу, що оскаржуваним судовим рішенням було допущено втручання у дискреційні повноваження Позивача. Крім того, підкреслює, що звернення до суду було передчасним, оскільки не закінчився 45-дений строк для прийняття рішення, а твердження суду про допущення Відповідачем бездіяльності є необґрунтованим, оскільки при розгляді заяви було направлено запит до ДФС України, що свідчить про відсутність пасивної поведінки Держгеонадр України при розгляді заяви ПАТ «Київпорт».

У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив суд її вимоги задовольнити у повному обсязі.

Повноважний представник Позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необґрунтованості.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що Міністерством охорони навколишнього природного середовища України 05.11.1996 року видано Позивачу спеціальний дозвіл на користування надрами №672 (а.с. 44-45), а саме на видобування піску у Ново-Українському родовищі мілководної частини Канівського водоймища Обухівського району Київської області строком на 20 років з метою розробки родовища з видобування піску, придатного для будівельних робіт (далі - спеціальний дозвіл).

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.11.2009 року №623 було, зокрема, анульовано спеціальний дозвіл.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.10.2013 року у справі №826/13225/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2015 року, задоволено позов Української міської ради до Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, третя особа відкрите акціонерне товариство «Київський річковий порт», - визнано протиправним та скасовано наказ від 20.11.2009 року №623 в частині анулювання спеціального дозволу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.10.2015 року задоволено заяву ПАТ «Київпорт» у справі №826/13225/13-а та замінено Міністерство охорони навколишнього природного середовища України її правонаступником - Держгеонадрами України.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.07.2016 року у справі №826/2501/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року, задоволено позов ПАТ «Київпорт» до Держгеонадр України - визнано протиправною бездіяльність Держгеонадр України щодо поновлення дії спеціального дозволу та внесенню відповідної інформації до електронної бази даних Держгеонадр України та зобов'язано Відповідача поновити дію спеціального дозволу і внести відповідну інформацію до електронної бази даних Держгеонадр України.

Судом першої інстанції також встановлено, що 30.03.2016 року (вих. №01-29-116) Позивачем до Держгеонадр України направлено заяву на поновлення, продовження строку дії та внесення змін до спеціального дозволу на користування надрами (а.с. 71). В обґрунтування необхідності продовження дії спеціального дозволу ПАТ «Київпорт» зазначено закінчення строку його дії у листопаді 2016 року. До вказаної заяви Позивачем було додано: копію виписки з ЄДРЮОФОП (а.с. 102); нотаріальну копію статуту, зареєстрованого 25.06.2015 року (а.с. 103-131); нотаріальну копію статуту, зареєстрованого 29.06.2011 року (а.с. 132-157); експертний висновок ДГП «Геолекспертиза» №489-Е від 22.03.2016 року (а.с. 158-167); пояснювальну записку (а.с. 168-169); копію протоколу засідання Української територіальної комісії по запасам корисних копалин Міністерства геології Української РСР №4499 від 30.09.1985 року (а.с. 170-177); програму робіт з видобування піску (а.с. 178); каталог географічних координат кутових точок Ново-Українського родовища (а.с. 179); оглядову карту Ново-Українського родовища будівельного піску (а.с. 180); ситуаційний план Ново-Українського родовища будівельного піску (а.с. 181); план підрахунку запасів (а.с. 182); геолого-літологічні розрізи по лініям 1-1-ХІІ-ХІІ (а.с. 183).

Дану заяву разом з доданими до неї документами Відповідачем отримано 30.03.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 72).

Разом з тим, враховуючи, що, як було встановлено судом першої інстанції з пояснень Позивача, жодної інформації щодо результатів розгляду заяви Держгеонадрами України надано не було, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з приписів ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», положень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, а також правових позицій Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що неприйняття протягом встановленого чинним законодавством строку рішення про продовження дії спеціального дозволу або про відмову у його наданні є свідченням мовчазної згоди суб'єкта владних повноважень, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 16 Кодексу України про надра переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін, видача дублікатів, продовження терміну дії спеціальних дозволів на користування надрами, зупинення їх дії або анулювання, поновлення їх дії у разі зупинення здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр у встановленому законодавством порядку.

Згідно пункту 1 затвердженого Указом Президента України від 16.04.2011 року №391/2011 Положення про Державну службу геології та надр України, Держгеонадра України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Підпунктами 10, 14 пункту 4 вказаного Положення закріплено, що Держгеонадра України відповідно до покладених на неї завдань: веде єдину інформаційну систему користування надрами; здійснює переоформлення спеціальних дозволів на користування надрами, внесення до них змін та видачу дублікатів, продовжує термін дії спеціальних дозволів на користування надрами.

З наведеного випливає наявність у Відповідача повноважень з ведення єдиної інформаційної системи користування надрами та продовження терміну дії спеціальних дозволів на користування надрами.

Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та державних адміністраторів визначає Закон України «Про довільну систему у сфері господарської діяльності» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 4-1 Закону порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На виконання вимог, зокрема, ст. 16 Кодексу України про надра постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615 затверджено Порядок надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - Порядок №615), в редакції, яка була чинна на момент звернення Позивача із заявою, який регулює питання надання спеціальних дозволів на користування надрами (далі - дозволи) у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначає процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін.

Згідно абз. 2 п. 1 Порядку №615 дія його поширюється на всі види користування надрами.

Пунктом 5 Порядку №615 передбачено, що дозволи надаються на такі види користування надрами, зокрема, видобування корисних копалин.

При цьому, в силу п. п. 6-7 Порядку №615 строк дії дозволу обчислюється з дня його реєстрації, якщо в ньому не передбачено інше. Дозвіл надається на строк, визначений заявником, але не більш як на 20 років - на видобування корисних копалин;

Абзацом 6 пункту 9 вказаного Порядку закріплено, що видача дозволу здійснюється на підставі заяви і документів, зазначених у додатку 1, та погоджується органами, визначеними абзацами другим - п'ятим цього пункту.

Таким органом у спірному випадку, як вже було встановлено раніше, є Держгеонадра України.

Відповідно до п. 14 Порядку №615 у разі виникнення потреби у закінченні геологічного вивчення, геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки, та затвердження запасів родовища корисних копалин, продовженні видобування корисних копалин строк дії дозволу продовжується за наявності інформації про відсутність порушень надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр.

Продовження строку дії дозволу на геологічне вивчення може здійснюватися не більше двох разів, крім дозволів на геологічне вивчення, згідно з якими роботи виконуються за кошти державного бюджету.

Для продовження строку дії дозволу на видобування корисних копалин надрокористувач подає органу з питань надання дозволу заяву на видобування корисних копалин не пізніше ніж за шість місяців, на геологічне вивчення надр та геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку, - за три місяці до закінчення строку його дії. У заяві зазначається причина продовження строку дії дозволу. Надрокористувач, що не подав заяву в установлений строк, втрачає право на продовження строку дії дозволу.

Для продовження строку дії дозволу надрокористувач подає ті ж документи, що і для отримання дозволу без проведення аукціону, крім документів, що підтверджують погодження з органами місцевого самоврядування.

Строк продовження дії дозволу не може перевищувати строки, передбачені пунктом 7 цього Порядку.

Рішення про продовження строку дії дозволу приймається органом з питань надання дозволу протягом 60 днів після надходження документів у повному обсязі.

Збір за продовження строку дії дозволу справляється у розмірі, визначеному згідно з додатком 2.

Відповідно до п. 2 додатку №1 до Порядку №615 для видобування корисних копалин особою, зацікавленою в отримання спеціального дозволу, надаються: копія паспорта та реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця (фізичні особи, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті, замість зазначеного реєстраційного номера подають копію паспорта із серією, номером та відміткою); пояснювальна записка з характеристикою об'єкта, стану його геологічного вивчення, методу розробки, обґрунтуванням необхідності використання надр, із зазначенням потужності підприємства результати хімічного та бактеріологічного аналізу води строком давності не більш як шість місяців (для родовищ підземних вод); копії протоколів, завірені заявником, Державної комісії по запасах (Української територіальної комісії по запасах корисних копалин, центральної комісії по запасах корисних копалин, науково-технічних/технічних рад) про затвердження (апробацію) запасів у повному обсязі; каталог географічних координат кутових точок ділянки надр (похибка - менш як 1 секунда) із зазначенням її площі, а для видобування підземних вод - каталог географічних координат водозабірних споруд; ситуаційний план з нанесеними межами площі видобування та географічними координатами її кутових точок (похибка - менш як 1 секунда) у масштабі, який дає змогу перевірити правильність визначення координат, а для геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки підземних вод, - ситуаційний план з нанесеними водозабірними спорудами та їх географічними координатами; план підрахунку запасів корисної копалини на топографічній основі з нанесеними межами категорії запасів, межами земельного та гірничого відводів (за наявності), контуром ліцензійної площі з географічними координатами кутових точок ділянки надр (похибка - менш як 1 секунда), а також з лініями геологічних розрізів характерні геологічні розрізи з межами категорій запасів та умовними позначками; оглядова карта (масштаб не менш як 1:200000). До перелічених документів додаються у разі продовження строку, поновлення дії дозволу - позитивний висновок про проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр, а також інших геологічних матеріалів.

При цьому, як було встановлено судом першої інстанції, всі необхідне документи, визначені Порядком №615, Позивачем були подані раніше ніж за шість місяців до закінчення дії спеціального дозволу.

Згідно п. 15 Порядку №615 в редакції, яка була чинна на момент подачі заяви про продовження дії спеціального дозволу, надрокористувачу може бути відмовлено у продовженні строку дії дозволу у разі: невиконання умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою; порушення вимог законодавства; прийняття рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства.

Крім того, приписи п. 19 вказаного Порядку визначають, що підставами для прийняття рішення про відмову в наданні, продовженні строку дії, переоформленні дозволу або внесення змін до нього є: подання заявником документів не в повному обсязі; виявлення у поданих документах недостовірних даних; невідповідність документів, поданих заявником, вимогам законодавства.

Згідно п. 25 Порядку №615 про надання, продовження строку дії, зупинення, поновлення, переоформлення, видачу дубліката, анулювання дозволу та внесення змін до нього Держгеонадра видає наказ, а Рада міністрів Автономної Республіки Крим - розпорядження.

Наказ Держгеонадр та розпорядження Ради міністрів Автономної Республіки Крим про зупинення, анулювання, відмову в наданні чи продовженні строку дії дозволу можуть бути оскаржені в установленому законодавством порядку.

Тобто, за наслідками розгляду поданих заявником документів про продовження дії спеціального дозволу Держгеонадра України зобов'язані протягом 60 днів з моменту надходження такої заяви прийняти наказ про продовження строку дії дозволу або про відмову у його продовженні.

Відповідно до ст. 1 Закону дозвільні органи - суб'єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру;

документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності;

об'єкт, на який видається документ дозвільного характеру (далі - об'єкт), - природні ресурси, земельна ділянка, ґрунтовий покрив земельних ділянок, споруда, будівля, приміщення, устаткування, обладнання та механізми, що вводяться в експлуатацію або проектуються, окрема операція, господарська діяльність певного виду, робота та послуга, а також документи, які використовуються суб'єктом господарювання у процесі проходження погоджувальної (дозвільної) процедури (проектна документація на будівництво об'єктів, землевпорядна документація, містобудівна документація, гірничий відвід);

принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 4-1 Закону строк видачі документів дозвільного характеру становить десять робочих днів, якщо інше не встановлено законом. Документи дозвільного характеру видаються безоплатно, на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.

При цьому частиною 5 ст. 4-1 Закону передбачено, що підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб'єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб'єктом господарювання, недостовірних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.

Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.

Письмове повідомлення дозвільного органу про відмову у видачі документа дозвільного характеру надається суб'єкту господарювання особисто або надсилається поштовим відправленням з описом вкладення або у випадках, передбачених законом, - в електронній формі за допомогою засобів телекомунікацій із зазначенням передбачених законом підстав для такої відмови у строк, встановлений для видачі документа дозвільного характеру.

У той же час, відповідно до ч. 6 ст. 4-1 Закону у разі якщо у встановлений законом строк суб'єкту господарювання не видано або не направлено документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі, то через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Копія заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття є підтвердженням подачі заяви та документів адміністратору або дозвільному органу.

Днем видачі документа дозвільного характеру вважається останній день строку розгляду заяви дозвільним органом, передбаченого законом.

Як було встановлено раніше, заяву ПАТ «Київпорт» про поновлення дії та продовження дії спеціального дозволу Відповідачем було отримано 30.03.2016 року. Таким чином, останнім днем для розгляду і вирішення порушених Позивачем у заяві питань було 29.04.2016 року.

Водночас, як було вірно встановлено судом першої інстанції, доказів направлення на адресу Позивача рішення у формі наказу, прийнятого за наслідками розгляду заяви від 30.03.2016 року, Держгеонадрами України як суб'єктом владних повноважень надано не було. Крім того, Відповідачем не було доведено вчення останнім будь-яких дій, спрямованих на здійснення розгляду і вирішення поданої Позивачем 30.03.2016 року заяви.

Посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано факту вчинення дій щодо розгляду заяви Позивача, а саме направлення запиту до ДФС України про надання інформації щодо наявності у заявника боргу зі сплати податків та загальнообов'язкових платежів, що, на переконання Держгеонадр України, виключає можливість визнання протиправною бездіяльності останнього, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено раніше, 60-денний строк для розгляду заяви Позивача завершувався 29.04.2016 року. Водночас, запит Держгеонадр України №10877/13/12-16 (а.с. 84-85) про надання інформації щодо наявності у заявника боргу зі сплати податків та загальнообов'язкових платежів станом на останній звітний період було складено та направлено до ДФС України 22.06.2016 року. Наведене свідчить, що протягом встановленого Порядком №615 шестидесятиденного строку Відповідачем не вчинялися дії з розгляду заяви Позивача.

При цьому твердження Держгеонадр України про необхідність застосування до спірних правовідносин Порядку №615 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №277, яка набрала чинності 12.04.2016 року та якою розширено перелік підстав для відмови у продовженні надрокористувачу строку дії дозволу, є помилковим.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Надаючи офіційне тлумачення частині першій наведеної статті Основного Закону, Конституційний Суд України у рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але, як підкреслив єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, до спірних правовідносин має застосовуватися саме той нормативний акт, який був чинним на момент їх виникнення.

Аналогічна позиція щодо застосування нормативно-правових актів у часі неодноразово висловлювалася Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 24.03.2015 року у справі №21-83а15, від 31.03.2015 року у справі №21-55а15, від 21.04.2015 року у справі №21-154а15, від 03.11.2015 року у справі №808/2503/14.

З урахуванням наведеного посилання Апелянта на наявність податкового боргу як на підставу для відмови у продовженні дії спеціального дозволу Позивачу є безпідставним та не ґрунтується на чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавстві.

Отже, з огляду на положення ч. 6 ст. 4-1 Закону, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження суду першої інстанції про допущену Відповідачем бездіяльність щодо нерозгляду заяви ПАТ «Київпорт» від 30.03.2016 року про продовження дії спеціального дозволу.

Крім того, неприйняття Відповідачем наказу за наслідками розгляду заяви про продовження дії спеціального дозволу в силу положень ч. 6 ст. 4-1 Закону є підставою для безумовного висновку про надання Держгеонадрами України мовчазної згоди Позивачу у його продовженні.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в частині зобов'язання Відповідача продовжити дію спеціального дозволу на користування надрами від 05.11.1996 року №672, виданого ВАТ «Київпорт» на 20 років до 05.11.2036 року, шляхом видачі відповідного наказу, та внести відповідну інформацію до електронної інформаційної бази даних спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема, у контексті посилання Апелянта на втручання в його дискреційні повноваження, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає Позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №826/17109/13-а.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія, перевіривши висновки суду першої інстанції та надавши оцінку поданим до заяви від 30.03.2016 року Позивачем документів, вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання Відповідача продовжити строк дії спеціального дозволу на 20 років до 05.11.2036 року шляхом видачі відповідного наказу та внесенні відповідної інформації до електронної бази даних спеціальних дозволів на користування надрами.

Такий висновок, поряд з іншим, узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 19.10.2016 року у справі №826/23816/15.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.