Справа № 203/2730/16-а(2-а/0203/89/2016)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2016 рокусправа № 203/2730/16-а(2-а/0203/89/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2016 року у справі № 203/2730/16-а(2-а/0203/89/2016) за позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровськ сержанта поліції Комарова Сергія Сергійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії інспектора роти № 2 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровськ сержанта поліції Комарова С.С. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу 28.05.2016 року на пр. Б.Хмельницького в м. Дніпро та скасувати постанову від 28.05.2016 року серії ПС2 № 553420 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. В обґрунтування позову зазначав про те, що протиправність дій та рішення відповідача полягає у порушенні процедури розгляду адміністративної справи, позбавлення його, як особи, що притягується до адміністративної відповідальності, можливості реалізувати права, передбачені статтею 268 КУпАП, застосування адміністративного стягнення за відсутності доказів скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, порушенням приписів статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України та не дослідженням доказів вчинення адміністративного правопорушення, що унеможливлює притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходило.

У судовому засіданні апелянт підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та пояснив суду, що 28 травня 2016 року він рухався по проспекту Б. Хмельницького у м. Дніпрі. Наближаючись до світлофора, побачив дорожньо-транспортну пригоду, яка призвела до утруднення руху транспорту. Зупинившись за автомобілем-учасником дорожньо-транспортної пригоди, побачив жест працівника поліції, який показав про необхідність проїзду далі. Виконуючи вказівку поліцейського, почав рух, проте був зупинений відповідачем за проїзд на червоний сигнал світлофору. Незважаючи на незгоду із фактом правопорушення, відповідач без будь-яких доказів виніс на місці зупинки спірну постанову про застосування штрафу, позбавивши, тим-самим, як права на розгляд справи, так і правом на користування послугами адвоката. Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні адміністративного позову, не звернув уваги на те, що у спірній постанові не зафіксовано конкретне місце, де, нібито, скоєне правопорушення. Крім того, суд у своєму рішенні вказав на те, що позивачем не заперечувалась обставина проїзду на червоний сигнал світлофора, що не відповідає дійсності. Зважаючи на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, апелянт просить суд задовольнити його апеляційну скаргу, скасувавши зазначене рішення та задовольнивши позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні пояснив суду, що 28 травня 2016 року ним був зупинений легковий автомобіль, яким керував позивач, за проїзд на червоний сигнал світлофора по пр-ту Б. Хмельницького у м. Дніпро. Під час розмови позивач вів себе зухвало, ставився неповажливо, що було зафіксовано на портативній відеокамері, розташованій на поліцейському. Проте, до часу розгляду справи у суді запис не зберігся. Відповідач також зазначив, що підтвердити факт проїзду відповідача на червоний сигнал світлофора міг його напарник, який був присутній в залі судового засідання під час розгляду справи судом першої інстанції, але не був допитаний в якості свідка. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнята у відповідності з вимогами закону. При цьому, поліцейський при прийнятті постанови про застосування адміністративного стягнення керується внутрішнім переконанням, тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення, відмовивши позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою у справі про адміністративне правопорушення Серії ПС2 № 553420 від 28 травня 2016 року, прийнятою інспектором роти № 2 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровська сержантом поліції Комаровим С.С. до гр. ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.3). Керуючи 28 травня 2016 року транспортним засобом Шкода Октавия А5, номерний знак НОМЕР_1 на пр-ті Б. Хмельницького у м. Дніпро позивач проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора, що є порушенням п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не заперечувалась обставина, викладена у спірній постанові, про проїзд автомобіля, яким він керував, на заборонений червоний сигнал світлофора, що є порушенням вимог п. 8.7.3 (е) Правил дорожнього руху, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення адміністративного позову.

Проте, у рішенні суду докази, на підставі яких ця обставина встановлена, не наведено. ОСОБА_1, у свою чергу, заперечує проти визнання ним факту скоєння адміністративного правопорушення, наполягаючи на застосуванні судом приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Крім того, у справі наявний лише один доказ - спірна постанова Серії ПС2 № 553420, якому, за твердженням апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки. Так, у графі «місце скоєння правопорушення» зазначено: «пр-кт Б. Хмельницького», однак без будь-якої конкретизації із прив'язкою до номеру будинку, або перехрестя вулиць, або певного об'єкту, що унеможливлює визначення місця скоєння адміністративного правопорушення, зважаючи на довжину цього проспекту у 10 км.

Апелянт, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, також стверджує, що відповідач не мав права приймати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення, зважаючи на те, що статтею 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, і ці поняття не є тотожними.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від складання протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець позбавив осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху права на складання протоколу, віднісши їх розгляд до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови (28.05.2016 року), колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов'язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

На підставі викладеного, у задоволені позовної вимоги про визнання протиправними дій інспектора роти № 2 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровськ сержанта поліції Комарова С.С. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу 28.05.2016 року на пр. Б. Хмельницького в м. Дніпро слід відмовити.

Щодо доводів про протиправність постанови від 28.05.2016 року серії ПС2 № 553420 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати, у тому числі, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 251 цього ж Кодексу передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов'язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів на підтвердження обставини скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (проїзд на заборонений сигнал світлофора) відповідачем суду не надано. Протокол не складався, свідки не встановлювались і не були опитані, запис пояснень позивача, зафіксований на технічний пристрій, не зберігся, письмові пояснення від позивача не відбирались.

Слід зазначити, що у бланку постанови у справі про адміністративне правопорушення зазначається, що вона приймається за наслідками розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення. Проте, жодні матеріали у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не розглядались у зв'язку з їх відсутністю. Незважаючи на заперечення, які висловив позивач при притягненні його до адміністративної відповідальності, про що ним зроблений запис безпосередньо у постанові - «з порушенням не згоден», ані відповідач, ані відповідний орган Національної поліції жодних заходів, спрямованих на збереження доказової бази вчиненого адміністративного правопорушення не здійснив.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірна постанова прийнята відповідачем з недотриманням вимог статей 9, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за відсутності доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 цього ж Кодексу, тому є протиправною і підлягає скасуванню.

Оскаржене рішення суду першої інстанції також не може вважатись законним та обґрунтованим, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, в частині наявності належних та допустимих доказів скоєння позивачем адміністративного правопорушення. Суд вважав встановленою обставину скоєння позивачем адміністративного правопорушення, що не визнано останнім ані в постанові у справі про адміністративне правопорушення, ані у судовому засіданні при розгляді його апеляційної скарги, і висновки суду першої інстанції, у зв'язку з цим, не відповідають обставинам справи. Зазначені підстави є достатніми для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, як це передбачено статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, як вказувалось вище, адміністративний позов підлягає задоволенню в частині визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2016 року у справі № 203/2730/16-а(2-а/0203/89/2016) - скасувати.

Визнати протиправною та скасувати постанову Серії ПС2 № 553420 від 28.05.2016 року у справі про адміністративне правопорушення про застосування до громадянина ОСОБА_1 адміністративного стягнення.

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: С.В. Чабаненко