Справа № 815/4498/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4498/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Марина П.П.,

суддів Глуханчука О.В.,

Стеценка О.О.,

за участю секретаря Бобровської О.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким, зокрема, на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 07.06.2016 року щодо ОСОБА_1, скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у відповідача не існувало підстав для прийняття вказаного рішення, оскільки відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" слід вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Так, відповідач не прийняв до уваги той факт, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Законне право позивача щодо правових підстав отримання нею дозволу на імміграцію ставиться відповідачем під сумнів з огляду на відсутність документів, хоча такі документи наявні у матеріалах особової справи позивача. Поряд з цим, позивач вказує, що проживає в Україні з 1988 року, має родину та трьох дітей, народжених в Україні. За таких обставин, прийнятий відповідачем наказ, яким скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, підлягає скасуванню, а вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник відповідача надала до суду заперечення (а.с.70-72), відповідно до яких пояснила, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Так, відповідачем зазначено, що згідно матеріалів справи позивачем на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне місце проживання та документування посвідкою до ВГПІС УМВС України в Одеській області не надано жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття позивача на професійне навчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР, що було виявлено під час проведення додаткової перевірки матеріалів справи щодо залишення на постійне місце проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, що стало підставою для оформлення посвідок на постійне проживання деяким громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам та посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області додатково перевірено підстави документування посвідкою ОСОБА_1. Тобто, на момент подання заяви позивачем не надано необхідних документів, а тому позивач не підпадала під дію Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію» та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне місце проживання в Україні, у зв'язку з чим відповідачем обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення, а позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що у вересні 2001 року позивачем до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області подано заяву про надання дозволу на постійне проживання в Україні (а.с.34).

В подальшому, від позивача на адресу відділу надійшла заява - анкета громадянина громадянина ОСОБА_1 про залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 35-36), до якої позивачем додані наступні документи: копія паспорту заявника серії PT P0501569, виданого 31.07.2001 року, терміном дії до 31.07.2006 року, довідка з Посольства Вєтнаму в м. Києві про відсутність судимості, довідка про відсутність заперечень з боку Посольства щодо надання права на постійне проживання в Україні, розписка, довідка №111 від 25.03.2003 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2003 року по справі №2-6361/2003 (а.с.35-44).

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ВГПІС УМВС в Одеській області прийнято висновок про залишення на постійне мешкання в Україні, яким задоволено клопотання позивача про залишення на постійне проживання в Україні (а.с.46).

Після розгляду матеріалів та отримання повідомлень про відсутність заперечень з боку УСБУ, УІТ та НЦБ Інтерполу, на підставі п. 4 Розділу V Закону України "Про імміграцію", 18.02.2002 року громадянка Вєтнаму ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД№428/02.

20.03.2008 року, за заявою позивача, замість попередньої посвідки позивачу видана посвідка на постійне проживання сері ОД №3065 терміном дії - безстроково (а.с. 58), яка до цього часу знаходиться у позивача.

В подальшому, 25.03.2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про видачу довідки, яка підтверджує факт видачі довідки про постійне місце проживання в Україні від 20.03.2008 року та її дійсність на теперішній час (а.с.57).

29.03.2016 року начальником ГУ ДМС в Одеській області надана відповідь - довідка за місцем вимоги №5/3-373. відповідно до якої визначено, що документування посвідкою на постійне місце проживання позивача було здійснено всупереч Закону України «Про іміграцію» та повідомлено, що управлінням розпочато процедуру скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання (а.с.59).

Так, судом встановлено, що 07.06.2016 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області проведена додаткова перевірка матеріалів справи щодо залишення на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, та, згідно матеріалів справи посадовою особою встановлено, що позивачем на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне місце проживання та документування посвідкою до ВГПІС УМВС України в Одеській області не надано жодного документу, підтверджуючого підстави для її отримання, встановлені п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

За результатами наведеної додаткової перевірки складено Висновок від 07.06.2016 року та листом від 09.06.2016 року №5/3-7240 вказаний документ з особовою справою позивача направлено на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України (а.с.60).

Листом від 16.06.2016 року №8.1/3814-16 вказаний висновок надіслано на адресу ГУ ДМС в Одесьій області для приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства з метою подальшого направлення до ДСІОБГ (а.с.61).

21.07.2016 року відповідачем прийнято Наказ №193 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 21.007.2016 року, яким, зокрема п.24, на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 07.06.2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.66-68).

Листом від 27.07.2016 року №8.1/4681-16 особову справу позивача повернуто на адресу ГУ ДМС України в Одеській області для вжиття заходів, визначених вищенаведеним наказом (а.с.64).

Не погоджуючиь з прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Відповідно ст.1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р., визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно п. 9 зазначеного Порядку.

Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку (п. 16 Порядку).

Пунктом 12 Порядку №251 визначено, що посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред'явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні).

Пунктом 15 Порядку №251 встановлено перелік документів для оформлення та обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцями та особою без громадянства 25- і 45-річного віку, а саме: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно матеріалів справи для отримання посвідки на постійне проживання позивачем надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача від 18.02.2002 року серії ОД№428/02, так і під час подальшого оформлення (обміну) посвідки на постійне проживання від 20.03.2008 серії ОД №3065 не виникло.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Тобто зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не містить підстав та випадків визнання неправомірними рішень про документування посвідок на постійне проживання в Україні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача, судом встановлено, що ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні позивачу посвідки на проживання в Україні проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідки на проживання в Україні.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001р., відповідно до якого на Міністерство внутрішніх справ України покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002р., відповідно до вступної частини постанови остання видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була прийнята з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Окрім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Жодної з перелічених підстав судом не встановлено, а посилання у висновку на відсутність документів, які підтверджують наявність підстав у позивача для отримання посвідки, визначених п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", є безпідставним, оскільки у матеріалах особової справи містяться довідка №111 від 25.03.2003 року вих.№13-308 (а.с.41), видана Управлінням у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації, про наявність якої було відомо відповідачу і яка не викликала сумнівів щодо обставин, викладених в ній, які не спростовані відповідачем і на час розгляду справи, а тому не можуть бути розцінені міграційною службою в тому числі як свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Окрім того, відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р.(далі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі. (п. 24 Порядку № 1983).

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушувала чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоювала, також про наявність таких обставин не було зазначено і представником відповідачів.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Пунктом 17 Порядку № 251 передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів правомірності висновку та наказу.

Слід також зазначити, що позивач має трьох дітей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають з позивачем у місті Одесі та народилися в Україні (а.с. 15-17).

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вказані обставини, п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким, зокрема, на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 07.06.2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути визнано таким, що прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193 підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати п.24 Наказу Державної міграційної служби України від 21.07.2016 року №193 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» щодо скасуваня повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя /підпис/ П.П.Марин

Судді О.В.Глуханчук

О.О.Стеценко