Справа № 2а-12813/12/2670
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року К/800/27487/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Голубєвої К.Г.
Юрченко В.П.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва Державної податкової служби на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013 у справі №2а-12813/12/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіфтек-Україна» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва про скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіфтек-Україна» подало позов до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва Державної податкової служби, в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 вересня 2012 року № 000474222 та від 12 вересня 2012 року № 000475222.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.12.2012 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013 постанову суду першої інстанції скасовано; позовні вимоги задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 12.09.2012 за № 000474222 та № 000475222.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м.Києва Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м.Києва провела документальну невиїзну позапланову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіфтек-Україна» з питань дотримання податкового законодавства при взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Геотехкомплект» за червень 2011 року, за результатами якої складено акт від 21.08.2012 за № 5492/22-02/32820750.

На підставі акта перевірки 21.08.2012 № 5492/22-02/32820750 Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі м.Києва було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 12.09.2012 за № 000474222 про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 122621,00 грн., в т.ч. 122620,00 грн. - за основним платежем та 1,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 12.09.2012 за № 000475222 про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 141013,00 грн. за основним платежем.

В акті перевірки 21.08.2012 № 5492/22-02/32820750 зафіксовано порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіфтек-Україна» вимог п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4. п.201.6, п.201.7, п.201.8, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за червень 2011 року в сумі 122620,00 грн., та пп.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за ІІ квартал 2011 року в сумі 141013,00 грн.

Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м.Києва вважала, що в порушення наведених норм закону ТОВ «Гіфтек-Україна» неправомірно віднесло до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту витрати та податок на додану вартість, відповідно, за операціями з придбання товару у Товариства з обмеженою відповідальністю «Геотехкомплект» у червні 2011 року.

Висновки про відсутність у позивача права на формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за господарськими операціями з вказаним контрагентом податковим органом обґрунтовані тим, що зазначені операції реально не здійснювалися. При цьому податковий орган посилається на висновки, викладені в акті перевірки, складеному Державною податковою інспекцією у Печерському районі м.Києва від 17.05.2012 за № 1347/22-04/37192481, про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Геотехкомплект» щодо підтвердження господарських відносин з постачальниками та покупцями за період з 01.01.2011 по 31.12.2011. Так, згідно з цим актом Товариство з обмеженою відповідальністю «Геотехкомплект» взято на податковий облік 19.07.2010 за № 56772 і станом на день підписання акта перебуває на обліку в ДПІ у Печерському районі м.Києва. Державною податковою інспекцією у Печерському районі м.Києва видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Геотехкомплект» свідоцтво платника податку на додану вартість від 30.12.2010 № 199317262, яке анульовано 13.02.2012. Директором ТОВ «Геотехкомплект» є ОСОБА_4, який є громадянином Російської Федерації і згідно з листом УПМ ДПА у м.Києві від 06.04.2012 за № 1344/7/07-4115 не перетинав кордону України з 01.01.2011.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами підтверджено правомірність формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту з податку на додану вартість. Водночас, відповідачем належними доказами не підтверджено порушень позивачем вимог податкового законодавства, встановлених актом перевірки.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Відповідно, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) випливає також з норм Податкового Кодексу України.

Порядок формування платником податку на прибуток підприємств витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, регулюється ст.138 Податкового кодексу України, а порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту - ст. 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема з витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Підпунктом 138.1.1. п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п.138.2. ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зважаючи на наведені норми закону, колегія суддів зазначає, що витрати платника податків мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що передбачають реальні господарські операції, які відображаються в податковому обліку та які повинні спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Дослідивши надані позивачем докази (в тому числі, накладні, податкові накладні, виписані платником податку на додану вартість, довіреності на отримання товарів) судом апеляційної інстанції встановлено, що ними підтверджено факти поставки товарів з метою використання позивачем у власній господарській діяльності. Суд встановив, що зміст вказаних первинних документів відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зазначені докази оцінені судом апеляційної інстанції як належні і допустимі.

Судова колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що твердження податкового органу про нереальність господарських операцій позивача із зазначеним контрагентом є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на тому, що контролюючим органом складено акт про неможливість проведення зустрічної звірки цього контрагента. При цьому, самі господарські операції позивача з контрагентом податковим органом не досліджувались. Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем зазначено про відсутність реальних поставок товару без відповідних доказів. Висновок відповідача про наявність протиправної мети при вчиненні правочину вироком суду не доведений.

Відповідно до ч.4. ст.91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до ч.2 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

До Єдиного державного реєстру вносяться відомості щодо наявності юридичної особи та керівників і ці дані використовуються третіми особами як достовірні.

Платник податків (покупець товарів, робіт, послу) не має обов'язку та повноважень здійснювати на час вчинення господарських операцій та після вчинення таких операцій контроль за дотриманням платником податку, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та на податковий кредит за зафіксовані контролюючим органом порушення постачальника.

Допущені постачальником порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та до складу податкового кредиту сплачених (нарахованих) витрат і податку на додану вартість.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013 - без змін.

2. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко