Справа № 820/3490/16
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 р.Справа № 820/3490/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

при секретарі судового засідання - Ружинській К. О.,

за участю представників сторін:

представника позивача - Корби І. В.,

представника відповідача - Полухіна А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дублянський спиртовий завод" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. по справі № 820/3490/16

за позовом Державного підприємства "Дублянський спиртовий завод"

до Державної екологічної інспекції у Харківській області

про визнання нечинним та скасування припису,

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Дублянський спиртовий завод" звернулося до суду із позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просило визнати нечинним та скасувати припис Державної екологічної інспекції у Харківській області від 01.04.2016 року № 02-25-41.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 01.09.2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Державне підприємство "Дублянський спиртовий завод" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідачем за результатами перевірки невірно застосовано норми чинного законодавства України при неповному та неправильному встановленню обставин справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, вважав постанову суду першої інстанції такою, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, в період з 10.03.2016 року по 29.03.2016 року Державною екологічною інспекцією у Харківській області на підставі наказу від 09.03.2016 року №116/01-04 та направлення на перевірку від 09.03.1016 року №116/01-04 контролюючим органом було проведено планову перевірку Державного підприємства "Дублянський спиртовий завод".

За наслідками проведення планової перевірки суб'єктом владних повноважень було складено акт №116/01-04/02-09 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами (а.с. 12-22).

01.04.2016 року відповідачем було складено припис №02-25-41 про усунення позивачем допущених порушень (а.с. 9-10).

04.05.2016 року на адресу позивача було надіслано претензію №52 про заподіяння шкоди державі в сумі 276985,80 грн. внаслідок порушення ст. 44 Водного Кодексу України.

До претензії відповідачем здійснено розрахунок розміру збитку, заподіяного державі внаслідок самовільного водокористування (підземні води) від 04.05.2016 року (а.с. 23-25).

Не погоджуючись із позицією та рішенням відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.

В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах (ч.3 ст.38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища").

Відповідно до ч.2 ст. 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.

Згідно з ч.1 ст. 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування є платним і здійснюється на підставі дозволу.

Положеннями статті 44 Водного кодексу України передбачено, що водокористувачі зобов'язані, зокрема, здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

Приписами статтей 14, 16, 19, 21 Кодексу України "Про надра" визначено, що надра надаються у користування, зокрема, для видобування корисних копалин. Користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, на балансі підприємства знаходяться 7 артезіанських свердловин. №1- законсервована, №6 - законсервована, №7 - законсервована, №8 - резервна, №9 - потребує ремонту, №10 - робоча, №8-а - робоча. Позивач здійснює самовільний забір води з 2-х підземних джерел (артезіанських свердловин) №10, №8-а.

На балансі підприємства є власні очисні споруди (поля фільтрації). Поля фільтрації експлуатуються, що підтверджуються даними статистичної звітності за формою №2-ТП (водгосп).

При цьому, викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря від полів фільтрів здійснюється за відсутності дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, що є порушенням ст. 10, 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

Так, згідно з ч.1 ст.10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів.

Частиною 5 статті 11 вищевказаного закону передбачено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, суб'єкту господарювання, об'єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення (ч.6 зазначеної вище статті).

Крім того, первинний поточний облік кількості, типу і складу відходів, що утворюються, збираються, перевозяться, зберігаються, обробляються, утилізуються, знешкоджуються та видаляються за формою 1-ВТ не ведеться та статистична звітність щодо поводження з відходами не здається, що є порушення ст.17 Закону України "Про відходи", яка містить приписи щодо обов'язків суб'єктів господарської діяльності у сфері поводження з відходами.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним твердження суду першої інстанції про те, що позивач здійснює видобування корисних копалин загальнодержавного значення з метою передачі їх населенню за відсутності дозволу на користування надрами, а також про те, що Держекоінспекцією правомірно зобов'язано позивача надати акти виконаних робіт на передачу стороннім організаціям.

Вищезазначене спростовує доводи апелянта про незаконність пунктів 2-4 оскаржуваного припису.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо протиправності пунктів 7, 9, 11, 14 оскаржуваного припису відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Актом перевірки № 116/01-04/02-09 зафіксовано, що паспорт місць видалення відходів на ДП Дублянський спиртовий завод відсутній, твердження позивача про наявність зазначеного паспорту видалення відходів на підприємстві жодним чином не підтверджується, оскільки а ні під час перевірки, а ні до матеріалів адміністративної справи не надано.

На підставі викладеного вбачається, що пункт 7 припису від 01 квітня 2016 року № 02-25-41 Держекоінспекції, яким зобов'язано позивача розробити паспорт місць видалення відходів, відповідає чинному законодавству.

Разом з тим, Держекоінспекцією в ході перевірки встановлено, що на підприємстві утворюються тверді побутові відходи, лампи розжарювання, тощо. Договір з актами виконаних робіт на передачу відходів стороннім організаціям на момент перевірки не надано. В зв'язку з чим та у відповідності ст. 11 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності » Держекоінспекцією зобов'язано позивача надати акти виконаних робіт на передачу відходів стороннім організаціям.

Отже, пункт 9 припису Держекоінспекції від 01 квітня 2016 року № 02- 25/41 відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, актом перевірки № 116/01-04/02-09 зафіксовано, що позивачем первинний поточний облік кількості, типу і складу відходів, що утворюються, збираються, перевозяться, зберігаються, обробляються, утилізуються, знешкоджуються та видаляються за формою 1-ВТ не ведеться, та статистична звітність щодо поводження з відходами не здається, що є порушенням ст.17 Закону України «Про відходи».

Державному обліку підлягають в обов'язковому порядку всі відходи, що утворюються на території України відповідно до Закону України "Про відходи".

Державний облік відходів - це єдина державна система збирання, узагальнення, всебічного аналізу та зберігання відомостей про відходи під час їх утворення та поводження з ними.

Відповідно до Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.1999, такий облік грунтується на даних спостережень за утворенням відходів та здійсненням операцій поводження з ними і охоплює ведення первинного обліку відходів та державної статистичної звітності про них. Первинний облік відходів ведуть підприємства відповідно до типових форм первинної облікової документації (картки, журнали, анкети) з використанням відповідної нормативно-технічної, бухгалтерської та іншої документації. Зазначені відомості використовують для заповнення форм державної статистичної звітності та ведення паспорта відходів.

Згідно з положеннями статті 17 Закону України "Про відходи" суб'єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов'язані на основі матеріально-сировинних балансів виробництва виявляти і вести первинний поточний облік кількості, типу і складу відходів, що утворюються, збираються, перевозяться, зберігаються, обробляються, утилізуються, знешкоджуються та видаляються, і подавати щодо них статистичну звітність у встановленому порядку.

Отже, пункти припису № 11 та 14 від 01 квітня 2016 року № 02-25-41 Держекоінспекції відповідають чинному законодавству.

Крім того, Державне підприємство "Дублянський спиртовий завод" не надає правового обгрунтування порушення його прав пунктами 1,5,6,8,13 зазначеного вище припису.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що припис Державної екологічної інспекції у Харківській області від 01.04.2016 року № 02-25-41 відповідає вимогам чинного законодавства України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог Державного підприємства "Дублянський спиртовий завод" та необхідності відмови у їх задоволенні.

Переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дублянський спиртовий завод" залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. по справі № 820/3490/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.
Судді Бершов Г.Є. Катунов В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 07.11.2016 р.