Справа № 812/1120/15
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2016 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1120/15

Луганський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шембелян В.С.,

суддів Чиркіна С.М., Ковальової Т.І.,

при секретарі судового засідання Олійник О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області, Державної фіскальної служби України, Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області (далі відповідач 1), Державної фіскальної служби України ( далі відповідач 2), в якому позивач просить:

- визнати бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області, якою проігнороване його законне право на публічну інформацію в частині відмови в задоволенні запиту від 19.06.2015;

- зобовязати Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області надати належним чином завірені копії документів вказані в запиті від 19.06.2015, шляхом надсилання рекомендованою кореспонденцією на адресу його проживання;

- визнати бездіяльність Державної фіскальної служби України в частині не розгляду по суті скарги від 07.07.2015;

- зобовязати Державну фіскальну службу України провести службове розслідування стосовно Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області, а саме по відношенню В.о. начальника ГУ ДФС у Луганській області ОСОБА_2 за порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації».

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 12.05.2015 ним було направлено скаргу на адресу ДФС України на дії посадових осіб ГУ ДФС у Луганській області. 11.06.2015 простою кореспонденцією від відповідача 2 отримав листа з відповіддю від 11.06.2015 № 5489/С/99-99-14-03-02-14. За результатами розгляду було встановлено, що з боку певної посадової особи було порушено вимоги п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242.

З метою підтвердження вказаного в відповіді від 11.06.2015 позивач особисто в ГУ ДФС у Луганській області зареєстрував запит від 19.06.2015 № С/16. 30.06.2015 за № СВ/31/12-32-14/31 отримав відповідь, з якої стало відомо, що відповідач 2 проігнорував його звернення та не надав жодної інформації по запиту.

З метою захисту конституційних прав та свобод ОСОБА_1 07.08.2015 був змушений в черговий раз звернутися зі скаргою до Головного управління ДФС у Луганській області. Зокрема, просив голову ДФС України персонально прийняти міри дисциплінарного характеру по відношенню до відповідач 1, а саме до В.о. начальника ГУ ДФС у Луганській області ОСОБА_2 27.07.2015 отримав відповідь за № 7229/С/99-99-14-03-02-14, з якої йому стало відомо П.І.Б особи, яка порушила вимоги п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 та номер наказу про її звільнення, а також проінформовано, що для отримання копій документів витребуваних в запиті від 19.06.2015 № С/16 необхідно звернутися до ДФС України, який є їх розпорядником. На підставі вищезазначеного, позивач вважає, що відповідачем порушені норми Закону України Про доступ до публічної інформації та норми Конституції України, що привело до порушення його конституційних прав і свобод.

Пізніше позивач надав суду уточнену позовну заяву з додатковими вимогами до Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області від 20.01.2016, в якому крім раніше заявлених вимог також просив:

- скасувати державну реєстрацію особи з назвою «Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області» як таку, що проведена на підставі нечинних установчих документів з порушенням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

У судове засідання позивач не прибув. На адресу суду надав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутністю за поданим первинним адміністративним позовом, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів в своїх запереченнях зазначив, що листом від 30.06.2015 № СВ/31/12-32-14/31 позивача було повідомлено, що витребувана позивачем від ГУ ДФС у Луганській області в запиті від 19.06.2015 інформація щодо посадової особи, із зазначенням П.І.Б та посади, а також копій (належним чином завірених) наказів про прийняття на посаду та звільнення з посади, посадової інструкції, не може бути надана. По-перше, ця інформація не є публічною у розумінні ст.ст. 1, 10-1 Закону № 2939, бо не стосується здійснення безпосередніх функцій та обовязків субєктом владних повноважень (органом ДФС), визначених ст.19-1 та 21 Податкового кодексу України. По-друге, накази про призначення та звільнення з посад посадових осіб органів ДФС, їх посадові інструкції, тощо є персоніфікованими актами індивідуальної дії, дію яких поширено на конкретних осіб; вони є внутрішньо організаційними документами та відповідно до статті 15 Закону № 2939 не є носіями публічної інформації та не підлягають оприлюдненню. По-третє, у будь-якому випадку, інформація про фізичну особу може бути надана або з її згоди, або у знеособленому вигляді. Щодо вимоги позивача про надання належним чином завірених копій документів шляхом надсилання рекомендованою кореспонденцією, яка є похідною від першої вимоги, а ні Законом № 2939, а ні Законом України «Про звернення громадян», а ні Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 не передбачений саме такий порядок надання публічної інформації. А також зазначив, що позивач не має права вимагати вчинення інших дій, які не визначені Законом № 2939, зокрема щодо розгляду скарги, проведення службового розслідування, тощо (а.c 35-47). Щодо вимог про скасування державної реєстрації особи з назвою «Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області» зазначив, що відповідно до Положення про ГУ ДФС у Луганській області, затвердженого наказом ДФС України від 27.08.2014 № 82, Головне управління ДФС у Луганській області є територіальним органом Державної фіскальної служби, який підпорядковується Державній фіскальній службі України. ГУ ДФС забезпечує реалізацію повноважень ДФС на території Луганської області. На теперішній час наказ ДФС України від 27.08.14 № 82 не визнаний протиправним та не скасований, з огляду на що останній є чинним та підлягає виконанню згідно з частиною 2 статті 15 Закону України від 17.03.2011 № 3166-VI «Про центральні органи влади) (а.с.148-150). Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області в судове засідання не прибув, про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач в своїй заяві від 31.10.2016 про розгляд справи за його відсутності, також просить суд розглядати його вимоги за первинним адміністративним позовом, однак, заяви про відкликання уточненої позовної заяви від 20.01.2016 не подав, а також не відмовився від заявлених в ній вимог, суд має розглядати вимоги позивача за первинним позовом з урахуванням уточненої позовної заяви відповідно до вимог ч.2 ст.11 КАС України в межах заявлених позовних вимог в порядку ст.41 КАС України.

На підставі досліджених доказів судом встановлені такі обставини справи, що стосуються вимог позивача за первинним позовом.

Державна фіскальна служба України повідомила позивача про результати розгляду його скарги від 12 травня 2015 року на дії посадових осіб Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області листом від 11 червня 2015 року за № 5489/С/99-99-14-03-02-14. З листа вбачається, що при розгляді вказаної скарги ДФСУ встановлено, що 06.02.2015 до ГУ надійшла скарга ОСОБА_1 від 02.02.2015 без номера на дії посадових осіб Новоайдарського відділення Старобільської ОДПІ при розгляді запиту від 20.10.2014 про надання інформації відповідно до ЗУ «Про доступ до публічної інформації». За результатами розгляду вказаної скарги ГУ ДФС в Луганській області підготовлено та зареєстровано листа від 11.02.2015 № С-15/0/1244-15/12-32-06-02/14. Проте у ГУ ДФС в Луганській області відсутні підтверджуючі документи направлення ОСОБА_1 листа, чим порушено вимоги п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242. Винну посадову особу звільнено із займаної посади до встановлення зазначеного порушення. ГУ ДФС в Луганській області листом від 04.06.2015 № СВ-16/12-32-06-02/14 ОСОБА_1 направлено копію листа від 11.02.2015 № С-15/0/1244-15/12-32-06-02/14 (а.с.3).

Таким чином, ДФСУ фактично повідомило позивачу про встановлене ними порушення прав позивача щодо отримання відповіді на своє звернення, що вчинене посадовою особою ГУ ДФС в Луганській області.

З метою уточнення зазначеної в листі ДФСУ від 11 червня 2015 року за № 5489/С/99-99-14-03-02-14 інформації позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС в Луганській області з запитом від 19.06.2015 № С/16, в якому просив:

- надати повну інформацію про (П.І.Б., вказати посаду) певну посадову особу вказану у відповіді;

- надати належним чином завірений Приказ (Наказ) стосовно прийняття на займану посаду певну особу, яка відповідала за розгляд звернень громадян;

- надати належним чином завірену посадову інструкцію певної особи та доказ того, що вона була з нею ознайомлена і знала про дисциплінарну відповідальність за невиконання своїх службових обовязків;

- надати належним чином завірені Приказ (наказ) стосовно звільнення з займаної посади певної особи. Зазначив, що вказані документи необхідні для спростування або доведення дійсності фактів, що викладені у наданій йому відповіді (а.с.4)

Тобто позивач просив надати інформацію щодо посадової особи відповідача 1, яка була винна у порушенні його права на отримання відповіді на звернення до державного органу.

30.06.2015 за № СВ/31/12-32-14/31 Головне управління ДФС у Луганській області поштовою кореспонденцією повідомило позивача, що наданий запит від 19.06.2016 задоволенню не підлягає відповідно до вимог частини другої статті 32 Конституції України, частини, 1,2 статті 7 Закону України від 13.01.11 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» та Рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 № 2рп/2012. В обґрунтування відмови в доступі до інформації відповідач 1 зазначив, що витребувані документи відповідно до статті 15 Закону України № 2939 не підлягають оприлюдненню розпорядником інформації оскільки не є носіями публічної інформації, бо містять персональні дані стосовно фізичної особи, на розголошення яких вона своєї згоди не давала, а також накази про призначення на посади та звільнення посадових осіб ГУ Міндоходів (ДФС) у Луганській області є персоніфікованими актами індивідуальної дії, а також внутрішньо-організаційними актами, які відповідно до ст.15 Закону України 2939 не підлягають оприлюдненню розпорядниками такої інформації (а.с.5-6).

Позивач ОСОБА_1 07.07.2015 звернувся зі скаргою на дії посадових осіб ГУ ДФС України в Луганській області до ДФС України, в якій, зокрема, просив:

- прийняти міри дисциплінарного характеру стосовно в.о. начальника ГУ ДФС України в Луганській області (який є підписантом листа від 30.06.2015 за № СВ/31/12-32-14/31), яким відмовлено позивачу в доступі до інформації;

- зобовязати вказану посадову особу надати позивачу зазначену в його запиті від 19.06.2015 № С/16 інформацію відносно винної особи, яка порушила вимоги п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242 (а.с.7).

Отже, позивач оскаржив дії посадових осіб відповідача 1 у порядку підлеглості вищому органу відповідача 2 щодо відмови позивачу в наданні доступу до інформації.

Листом Державної фіскальної служби України від 27.07.2015 за № 7229/С/99-99-14-03-02-14 про розгляд скарги позивача йому було повідомлено про те, що спеціалістом загального відділу управління інфраструктури ГУ ОСОБА_3 порушено вимоги п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242, в частині не направлення ОСОБА_1 листа від 11.02.2015 № С-15/0/1244-15/12-32-06-02/1 за результатами розгляду скарги від 02.02.2015. Вказану посадову особу звільнено із займаної посади наказом ГУ від 24.04.2015 № 34-О до встановлення порушення. Крім того, зазначили, що для отримання копій документів, зазначених у скарзі, ОСОБА_1 необхідно звернутись до Головного управління, оскільки вказаний територіальний орган ДФС є їх розпорядником (а.с.8).

Таким чином, позивач звернувся до суду щодо оскарження дій ГУ ДФС в Луганській області щодо обмеження його права на доступ до публічної інформації стосовно розгляду його запиту від 19.06.2015 та визнання протиправної бездіяльності ДФС України стосовно залишення без розгляду його скарги від 07.07.2015 на дії посадових осіб ГУ ДФС в Луганській області.

Отже, спірними в цій справі є питання: чи мав право відповідач відмовити позивачу в наданні доступу щодо запитуваної ним інформації, відмовляючи позивачу в отриманні цієї інформації листом від 30.06.2015 за № СВ/31/12-32-14/31; чи мала місце бездіяльність відповідача 2, що полягає в не розгляді по суті скарги позивача від 07.07.2015; та чи є наявними підстави для задоволення вимог позивача щодо зобовязання ДФСУ провести службове розслідування стосовно в.о. начальника ГУ ДФС у Луганській області за порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд приймає рішення у справі на підставі таких вимог чинного законодавства.

Частина 1 статті 6 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За встановлених судом обставин ГУ ДФС в Луганській області (відповідач 1), що є субєктом владних повноважень, при розгляді запиту позивача від 19.06.2015 мало керуватися вимогами Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII в редакції від 21.05.2015, що була дійсна на час спірних правовідносин, а також Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI; ДФС України.

Згідно з ст.5 Закону України «Про інформацію» (далі Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Позивач звернувся з інформаційним запитом до відповідача 1, що є державним органом, субєктом владних повноважень, розпорядником цієї інформації відповідно до вимог п.1) ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI, який зібрав вказану публічну інформацію в процесі свого функціонування.

Фактично підставою для відмови було посилання відповідача 1 на той факт, що інформація, що запитується позивачем, належить до категорії інформації з обмеженим доступом, що кореспондується з вимогами п.2) ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI).

Відповідно до ст.20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом, при цьому будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону № 2939-VI публічною інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Позивач в запиті просив надати йому інформацію відносно конкретної фізичної особи, що в силу ч.1 ст.11 Закону № 2657-XII включає персональні дані цієї особи, оскільки містить сукупність відомостей про неї, за якими така особа може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до вимог ч.2 ст.11 Закону № 2657-XII не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI (надалі Закон № 2297-VI) персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою; не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону № 2297-VI відмова у доступі до персональних даних допускається, якщо доступ до них заборонено згідно із законом.

Отже, інформація, з запитом про доступ до якої звернувся позивач до відповідача 1 була публічною, такою, що містить персональні дані певної особи, однак, не конфіденційною, оскільки стосувалася здійснення цією особою службових повноважень щодо надіслання відповіді на адресу позивача і не містила відомостей про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження вказаної особи.

Зазначена в запиті позивача інформація не може бути визнана судом службовою, оскільки не відповідає вимогам ст.9 Закону № 2939-VI, тому заперечення відповідача 1, що це є інформацією з обмеженим доступом - необгрунтовані, доступ до цих персональних даних законом не заборонено, отже наявним є висновок про протиправність дій відповідача1 щодо відмови позивачу в доступі до публічної інформації листом від 30.06.2015 за № СВ/31/12-32-14/31. Вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо того, чи мала місце бездіяльність відповідача 2, що полягає в не розгляді по суті скарги позивача від 07.07.2015, а також, чи є наявними підстави для задоволення вимог позивача щодо зобовязання відповідача 2 провести службове розслідування стосовно в.о. начальника відповідача 1 за порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Як вже встановлено судом, позивач звернувся до відповідача 1 з запитом про надання публічної інформації, що містила персональні данні певної посадової особи.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону № 2297-VI рішення про відмову в доступі до персональних даних може бути оскаржено до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або суду.

Однак, враховуючи бланкетну норму ч.1 ст. 16 цього ж закону (Закону № 2297-VI), якою визначено, що порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації", суд дійшов висновку, що рішення, дії або бездіяльність субєкта владних повноважень в доступі до персональних даних, які є публічною інформацією, можуть бути оскаржені в порядку ст.23 № 2939-VI Закону також до керівника розпорядника інформації та вищого органу.

Отже, позивач правильно звернувся з вказаною скаргою до відповідача 2.

Оскільки ні Закон № 2297-VI, ні Закон 2939-VI не визначає порядку розгляду таких скарг, то їх порядок є загальним, що передбачений Законом України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР в редакції від 26.10.14 (далі Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону № 393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Зі змісту ст.18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

До обовязків органів державної влади, їх керівників та інших посадових осіб, що розглядають скарги статтею 19 Закону № 393/96-ВР віднесено здійснення таких дій: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

За встановлених судом обставин та з системного аналізу зазначених прав позивача та обовязків відповідача 2 щодо розгляду його скарги, обєктивним є висновок, що скарга позивача від 07.07.2015 була розглянута відповідачем 2, про що позивачу надана письмова відповідь листом від 27.07.2015 за № 7229/С/99-99-14-03-02-14. У відповіді на скаргу позивача, відповідач 2 поновив права позивача на доступ до публічної інформації та повідомив позивачу запитувану ним у відповідача 1 інформацію, в тому числі зазначивши, що копії документів, що містять цю інформацію, позивач може отримати у відповідача 1 розпорядника цієї інформації.

Діючи в такий спосіб відповідач 2 не порушив прав позивача, що передбачені ст. 18, і виконав покладені на нього ст.19 Закону № 393/96-ВР, забезпечуючи найскоріший доступ позивача до запитуваної ним інформації, не допускаючи безпідставної передачі розгляду скарги іншим органам, що свідчить про розгляд його скарги по суті, тому наявним є висновок про відсутність протиправної бездіяльності та факту порушення прав позивача з боку ДФСУ. Крім іншого, в позивача відсутнє право ініціювання проведення службового розслідування в межах розгляду його скарги, що вбачається з ст.18 Закону № 393/96-ВР.

Отже в задоволенні первинних вимог позивача до ДФСУ в частині визнання протиправною їх бездіяльності щодо не розгляду по суті скарги від 07.07.2015, а також зобовязання їх провести службове розслідування стосовно посадової особи ГУ ДФСУ в Луганській області, що обмежила доступ позивачу до публічної інформації, слід відмовити за необґрунтованістю, оскільки факт такої бездіяльності спростовано в судовому засіданні, а зобовязати відповідача вчинити певні дії суд може лише з метою захисту порушених прав позивача, що вбачається з системного аналізу ч.1 ст.2 та п.2) ч.2 ст.162 КАС України.

За встановлених судом обставин, а саме, що позивачу відповідачем 2 вже повідомлено інформацію, що містить персональні дані посадової особи, а також, що право позивача на доступ до цієї інформації було порушено протиправною відмовою відповідача 1 в доступі до цієї інформації, для забезпечення права позивача отримати копії документів, що містять запитувану інформацію, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача 1 надати позивачу копії вказаних документів, а саме: наказів про призначення на посаду та звільнення з посади спеціаліста загального відділу управління інфраструктури ГУ ДФС в Луганській області ОСОБА_3, її посадову інструкцію, докази ознайомлення цієї особи з посадовими обовязками.

З аналізу положень пункту 2 частини пятої статті 19 Закону № 2939-VІ копія конкретного документу із зазначенням його змісту є самостійним предметом запиту на інформацію, отже, надіслання копій вказаних документів на поштову адресу позивача відповідає вимогам Закону № 2657-XII стосовно державної інформаційної політики, а саме:

забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту

інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства;

забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень. Зазначені положення спростовують аргументи відповідачів, що жодним нормативним актом не передбачений саме такий порядок надання публічної інформації.

Тому вимоги позивача про надання належним чином завірених копій документів шляхом надсилання рекомендованою кореспонденцією є правомірними і такими, що відповідають вимогам Закону № 2657-XII стосовно державної інформаційної політики. Крім іншого, за встановлених судом обставин обґрунтованою також є вимога позивача щодо зобовязання відповідача 1 надати копії вказаних документів саме шляхом надсилання рекомендованою кореспонденцією на його адресу, оскільки ДФС України вже було встановлено факт відсутності підтверджуючих документів направлення ОСОБА_1 листа та порушення посадовими особами відповідача 1 вимог п.220 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1242.

Щодо позовної вимоги уточненого позову про скасування державної реєстрації особи з назвою " Головне управління ДФС в Луганській області" як такої, що проведена на підставі нечинних установчих документів з порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", суд зазначає наступне.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначено нормами Закону України від 17.03.2011 року №3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади".

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України від 17.03.2011 року №3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади", територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Пропозиції щодо утворення, реорганізації та ліквідації територіальних органи; центрального органу виконавчої влади на розгляд міністрові вносить керівник центрального органу виконавчої влади.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України від 17.03.2011 року №3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади", територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівникам центрального органу виконавчої влади.

Типове положення про територіальні органи центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи. Територіальні органи центрального органу виконавчої влади припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення (ч. 4 ст. 24 Закону № 3166).

При цьому, норми ст. 21 Закону України від 17.03.2011 року №3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади", не містять вимоги щодо державної реєстрації Міністерством юстиції України та включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Кабінет Міністрів України утворює, реорганізовує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджує положення про зазначені органи. Постановою №236 від 21.05.2014 року затверджено Положення про Державну фіскальну службу України, яка відповідно до п. 1 даного Положення - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Підпункт 19 п. 11 Положення №236 передбачає, що голова ДФС України утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи, організації, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери управління ДФС.

Згідно із Положенням про Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області, затвердженого наказом ДФС від 27.08.2014 року №82, Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області - є територіальним органом Державної фіскальної служби України, який підпорядковується Державній фіскальній службі України. Головне управління ДФС у Луганській області є органом доходів і зборів.

Таким чином, Головне управління ДФС у Луганській області створюється і діє у складі відповідного центрального органу виконавчої влади - ДФС України, головою якого і було затверджено Положення про Головне управління ДФС у Луганській області.

З урахуванням викладеного, наявним є висновок, що Положення № 82 є актом (розпорядчим документом), що встановлює завдання, права, обов'язки, взаємодію, порядок організації та діяльності органу і спрямований на організацію виконання рішень органу вищого рівня та власних рішень, що не має нових норм та відповідно до п. 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 року № 731, не підлягає державній реєстрації у Міністерстві юстиції України.

Враховуючи пп. "д" п. 5 Положення №731, відповідно до якого на державну реєстрацію не подаються акти, спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм, Положення про Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області не підлягає державній реєстрації у Міністерстві юстиції України.

Між іншим, суд звертає увагу на той факт, що ДФС України відповідно до Положення №236 не має статусу суб'єкта нормотворення та права на прийняття нормативно - правових актів.

Так, згідно із п. 9 Положення №236, ДФС України в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно - розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Тоді як, Міністерство фінансів України, що спрямовує і координує діяльність ДФС України через Кабінет Міністрів України, відповідно до п. 8 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 року №446/2011 у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

При цьому, нормативно - правові акти Мінфіну України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, видаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Згідно ч. 1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", для проведення державної реєстрації юридичної особи засновник (замовники) або уповноважена ними особа повинні особисто подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації юридичної особи; примірник оригіналу або нотаріально посвідчену копію рішення засновників, або уповноваженого ними органу про створення юридичної особи у випадках, передбачених законом; два примірника установчих документів.

20.01.2015 року за №1 003697 на підставі реєстраційної картки на проведення державної реєстрації юридичної особи, постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" та Положення про Головне управління ДФС у Луганській області в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців зареєстрована юридична особа Головне управління ДФС у Луганській області.

Доводи позивача не спростовують офіційність та правомірність такої реєстрації. Тому в задоволенні уточнених позовних вимог також слід відмовити за необгрунтованістю.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що вимоги адміністративного позову підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього, сплачений позивачам судовий збір у розмірі 73,08 грн. підлягає частковій компенсації за користь бюджетних асигнувань відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області в розмірі 36,54 грн.

Керуючись статтями 11, 41, 70-72, 86, 94, 122, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області, Державної фіскальної служби України, Реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області щодо відмови листом від 30.06.2015 № СВ/31/12-32-14/31 в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_1 від 19.06.2015.

Зобовязати Головне управління Державної фіскальної служби у Луганській області надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 19.06.2015, а саме: належним чином завірені копії наказів про призначення на посаду та звільнення з посади спеціаліста загального відділу управління інфраструктури ГУ ДФС в Луганській області ОСОБА_3, її посадову інструкцію, докази ознайомлення цієї особи з посадовими обовязками шляхом надіслання рекомендованою кореспонденцією на адресу: 93500, Луганська область, смт.Новоайдар, пров.Леніна, 9.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 36,54 грн (тридцять шість гривень 54 копійки).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови складено та підписано 07 листопада 2016 року.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Суддя Суддя ОСОБА_5 ОСОБА_6