Справа № 826/11406/16
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08 листопада 2016 року 15 год. 40 хв. № 826/11406/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Секьюрайті" до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області, третя особа: Українська федерація професіоналів безпеки, про скасування рішення в частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Секьюрайті" (далі - позивач) до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області (далі - відповідач, ГУ Держпраці у Київській області), третя особа: Українська федерація професіоналів безпеки, про скасування припису головного інспектора ГУ Держпраці у Київській області, від 10 червня 2016 року №26-202/662-56 в частині невиконання позивачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, протягом 2014 та 2015 років (далі - оскаржуване рішення).

В обґрунтування позову зазначено, що заявлена позивачем вимога підлягає задоволенню, оскільки зроблений за результатами проведеної перевірки висновок відповідача про недотримання позивачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, є помилковим.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/11406/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні, а також, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучено Українську федерацію професіоналів безпеки (далі - третя особа).

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, а представник відповідача не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні повністю.

Представник третьої особи у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляд справи третя особа повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході розгляду справи у порядку письмового провадження до суду через канцелярію від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову разом із доказами на їх обґрунтування, які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем у період із 01 по 10 червня 2016 року проведено перевірку позивача, за результатами якої, складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №26-202/662 (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, в порушення вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон):

- роботодавець не зареєстрований у Фонді соціального захисту інвалідів;

- роботодавець не подає звіти про зайнятість та працевлаштування інвалідів: позивач не подає звіти про зайнятість та працевлаштування інвалідів до Фонду соціального захисту інвалідів за формою 10-ПІ "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів"; станом на дату проведення перевірки звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 та 2015 роки відсутній (не наданий);

- роботодавцем не виконується норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів: відповідно до копії звітів з праці позивача за січень-грудень 2014 року та січень-грудень 2015 року, загальна кількість штатних працівників становить: станом на 01 січня 2015 року (за 2014 звітний рік) складає 1476 осіб; станом на 01 січня 2016 року (за 2015 звітний рік) складає 1398 осіб. У ході проведення перевірки позивачем надані документи, що підтверджують середньооблікову кількість працівників, яким встановлена інвалідність, а саме за 2014 рік - 16 осіб, за 2015 рік - 30 осіб. Фонд заробітної плати позивача за: 2014 рік - 36946,1 тис. грн.; 2015 рік - 39658,2 тис. грн.

На підставі акту перевірки, 10 червня 2016 року відповідачем складено оскаржуваний припис, яким позивача зобов'язано привести у відповідність до вимог ст. 19 Закону:

- реєстрацію у Фонді соціального захисту інвалідів;

- подання звіту у Фонд соціального захисту інвалідів;

- норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 6, 7, 8 ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

На підставі акту, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п'яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу, а у випадках, передбачених законом, також звертається у порядку та строки, встановлені законом, до адміністративного суду з позовом щодо підтвердження обґрунтованості вжиття до суб'єкта господарювання заходів реагування, передбачених відповідним розпорядчим документом.

Припис - обов'язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб'єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Як вже зазначено вище, на підставі акту перевірки складено оскаржуваний припис, згідно з яким, на позивача покладено обов'язок усунення порушень вимог законодавства, виявлених у ході перевірки, та письмового повідомлення органу Держпраці про виконання вимог такого припису.

Згідно з п.п. 1, 7 Положення про Держану службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (далі - Положення), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Державна служба України з питань праці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Виходячи з вказаного Положення, Держана служба України з питань праці, її територіальні органи є суб'єктами владних повноважень, які наділені функціями державного нагляду та контролю, а тому оскарження рішень їх службових осіб здійснюється в порядку адміністративного провадження.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що позивач не заперечує щодо порушень вимог законодавства, що виразилися у не реєстрації позивача в органах Фонду соціального захисту інвалідів та не подачі звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 та 2015 роки.

В той же час, позивач не погоджується з висновками акту перевірки в частині невиконання позивачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що кількість працівників позивача, яким встановлена інвалідність становила: за 2014 рік - 16 осіб, за 2015 рік - 30 осіб, що, на думку службових осіб, є недостатнім для виконання позивачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

При цьому, службові особи щодо нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, керувалися виключно вимогами Закону.

Позивачем акт перевірки та оскаржуваний припис в частині невиконання позивачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, оскаржено в адміністративному порядку. Однак, висновки акту перевірки та оскаржуваний припис, за результатами такого оскарження, залишені без змін.

Відповідно до ст. 19 Закону, для підприємств, установ і організацій, у томі числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі роботодавці) установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Разом з тим, використання приписів Закону до діяльності позивача є неможливим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 Положення, Держана служба України з питань праці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Позивач зареєстрований в установленому законом порядку та у своїй господарській діяльності керується Конституцією України, законами та іншими нормативно-правовими актами України.

Основним видом господарської діяльності позивача є охоронна діяльність.

Позивач є членом Української федерації професіоналів безпеки.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 7, п. 5 ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів діяльності", здійснення охоронної діяльності підлягає ліцензуванню.

Ліцензія - документ, що надається органом ліцензування, на право провадження суб'єктом господарювання визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Ліцензіат зобов'язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності.

Ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вказаного Закону позивач отримав ліцензію на провадження охоронної діяльності серія АЕ №292060 від 23 квітня 2014 року.

Згідно з п. 4. Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2015 року №960 (далі - Ліцензійні умови), охоронну діяльність можуть провадити на всій території України юридичні особи, а також фізичні особи-підприємці на підставі ліцензії за наявності матеріально-технічної бази, необхідної для провадження такої діяльності, та за умови виконання такими особами організаційних, кадрових і технологічних вимог, передбачених цими Ліцензійними умовами.

Відповідно до п.п. 15, 17, 18 Ліцензійних умов, охоронники, охоронці повинні входити до штату суб'єкта охоронної діяльності та залежно від об'єкта, що охороняється, відповідати кваліфікаційним вимогам, визначеним наказом Мінпраці від 29 грудня 2004 р. №336 "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників". Рівень відповідності кваліфікаційним вимогам документально підтверджується згідно із законодавством.

Персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом охоронної діяльності (входять до штату суб'єкта охоронної діяльності).

Під час прийняття на роботу ліцензіат зобов'язаний отримати від зазначених осіб документи, необхідні для прийняття на роботу до суб'єкта охоронної діяльності, а саме: документи, які підтверджують проходження особою обов'язкового попереднього (періодичного) психіатричного огляду та профілактичного наркологічного огляду, які видані в установленому порядку; документ, який підтверджує, що такі особи не мають непогашеної чи не знятої в установленому законом порядку судимості за скоєння умисних злочинів; документ, що підтверджує відсутність в особи обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків, який видається в установленому порядку; копію паспорта громадянина України; документ, що підтверджує набуття кваліфікації.

Охоронна діяльність провадиться лише персоналом, який відповідає вимогам, що встановлені п.п. 15 і 17 цих Ліцензійних умов.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює здійснення охоронної діяльності є Закон України "Про охоронну діяльність".

Відповідно до ст. 1, ч. 10 ст. 10, ч. 1 ст. 11 Закону України "Про охоронну діяльність", персонал охорони - працівники, які безпосередньо виконують функції з охорони майна або фізичних осіб відповідно до свого кваліфікаційного рівня.

Під час організації та здійснення охоронної діяльності забороняється залучати до охоронних заходів осіб, які не подали документів, необхідних для влаштування на роботу, або не відповідають кваліфікаційним вимогам.

Персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони: не перебувають на обліку в органах охорони здоров'я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії; не мають непогашеної чи не знятої судимості за скоєння умисних злочинів; не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов'язків; не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків; зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку.

З аналізу викладених норм вбачається, що охоронна діяльність є специфічним видом діяльності, яка здійснюється виключно на підставі ліцензії та обов'язкового виконання суб'єктами господарської діяльності організаційних, кадрових і технологічних вимог, передбачених Ліцензійними умовами провадження охоронної діяльності. Ліцензійними умовами провадження охоронної діяльності встановлено обов'язкові для виконання суб'єктами господарювання, які здійснюють охоронну діяльність, вимоги до персоналу охорони.

Так, щодо обов'язкових кадрових вимог, то персонал охорони повинен: пройти відповідне навчання або професійну підготовку; відповідати кваліфікаційним вимогам, що документально підтверджується згідно із законодавством; не мати обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків, що підтверджується документом, який видається в установленому порядку.

Крім того, під час здійснення охоронної діяльності персонал охорони має право застосовувати до осіб, які посягають на об'єкт охорони, заходи фізичного впливу та спеціальні засоби в особливих випадках, якщо інші заходи не привели до припинення посягання або до виконання особою законної вимоги персоналу охорони, у разі: захисту себе або іншої особи від нападу, що становить загрозу життю та здоров'ю або майну; запобігання незаконній спробі насильницьким шляхом заволодіти спеціальними засобами; необхідності затримати правопорушника, який незаконно проник на об'єкт, що охороняється, або який вчиняє інші протиправні дії та чинить опір; знешкодження тварини, що загрожує життю та здоров'ю персоналу охорони або інших осіб.

Тобто, згідно з викладеним, персонал охорони повинен мати відповідну фізичну та психологічну підготовку.

В той же час, відповідно ст. 2, ч. 2 ст. 17, ч.ч. 1, 2 ст. 18, ст. 25 Закону, інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Підприємства, установи та організації, фізичні особи, які використовують найману працю, створюють безпечні і не шкідливі для здоров'я умови праці, вживають заходів до запобігання інвалідності та відновлення працездатності інвалідів. У разі працевлаштування інвалідам забезпечують розумне пристосування робочих місць.

Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 5, ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про охорону праці", охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів спрямованих на збереження життя, здоров'я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

У випадках, передбачених законодавством, роботодавець зобов'язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 172 Кодексу законів про працю України, у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Залучення інвалідів до надурочних робіт та робіт у нічний час без їх згоди не допускається.

Оскільки, основним видом діяльності позивача є саме охоронна діяльність, то більшість працівників складають охоронці та охоронники. Робота зазначених працівників носить цілодобовий характер, у тому числі і в нічний час, пов'язана зі значними фізичними навантаженнями на опорно-руховий апарат, функціональні системи організму, зазнає впливу несприятливих погодних та кліматичних умов (дощ, сніг, вітер, підвищена та понижена температура), а також психологічними та емоційними навантаженнями.

Всі вказані обставини не дають можливості позивачу працевлаштовувати на посади охоронців та охоронників інвалідів, оскільки з урахуванням стану здоров'я інвалідів, віку, професійних навичок та інших факторів, їм рекомендуються професії і посади з більш полегшеними умовами праці та непов'язані з психологічно-емоційними навантаженнями.

Враховуючи викладене, твердження відповідача про те, що Закон не робить виключень ні для яких робіт та професій, а тому для визначення нормативу працевлаштування інвалідів на підприємстві до середньооблікової чисельності штатних працівників слід включати абсолютно всіх працівників підприємства, є неправомірним, оскільки такими висновками порушуються норми та приписи інших законодавчих актів, а саме Законів України "Про ліцензування певних видів діяльності", "Про охоронну діяльність", "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України", "Про охорону праці" та Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, що, у свою чергу, є неприпустимим, так як тягне за собою загрозу настання адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення законодавства про працю та охорону праці і позбавлення ліцензії на провадження охоронної діяльності.

Враховуючи вищевказані обставини, законодавець встановив особливий порядок визначення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів для суб'єктів господарювання, що здійснюють охоронну діяльність.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону Україні "Про охоронну діяльність", працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що позивачем протягом 2014 та 2015 років виконано норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Зокрема, відповідно до звіту з праці за січень-грудень 2014 року, середньооблікова кількість штатних працівників позивача складала 1055 працівників, з яких 219 працівників, незадіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Виходячи з вимог ч. 6 ст. 11 Закону, норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів становив 8 працівників-інвалідів, в той час, як у позивача працювало 19 працівників, яким встановлена інвалідність.

Відповідно до звіту з праці за січень-грудень 2015 року, середньооблікова кількість штатних працівників позивача складала 1838 працівників, з яких 370 працівників, незадіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Виходячи з вимог ч. 6 ст. 11 Закону норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів становив 15 працівників-інвалідів, в той час, як у позивача працювало 33 працівника, яким встановлена інвалідність.

Відповідність вказаних даних підтверджується даними звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми 10-ПІ за 2014 та 2015 роки, які подані позивачем до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Оскільки між ч. 6 ст. 11 Закону України "Про охоронну діяльність" та ст. 19 Закону є суперечність щодо порядку визначення нормативу (кількості) робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, то в даному випадку має місце юридична колізія.

Згідно з роз'ясненням Міністерства юстиції України (лист від 26 грудня 2008 року №758-0-2- 08-19 на звернення народного депутата України Веревського А.М. від 12 грудня 2008 року №77/12-08), неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акту, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту).

Існує і декілька способів, за якими можливо визначити нормативно-правовий акт, яким слід керуватися, а саме: у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності; у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу; у разі існування неузгодженості між актами, виданими одним й тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили; при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Враховуючи вказані роз'яснення Міністерства юстиції України, суд приходить до висновку, що Закони України "Про охоронну діяльність", "Про ліцензування певних видів діяльності" прийняті пізніше у порівняні із Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а тому при вирішенні існуючої суперечки слід керуватися вимогами Закону України "Про охоронну діяльність", який безпосередньо регулює діяльність суб'єктів господарювання, що займаються виключно охоронною діяльністю. Вказаний Закон є спеціальним по відношенню до здійснення охоронної діяльності.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленої позивачем вимоги, що свідчить про необхідність її задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Секьюрайті" до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області, третя особа: Українська федерація професіоналів безпеки, про скасування рішення в частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити позов повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати припис Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області від 10 червня 2016 року №26-202/662-56 в частині зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Секьюрайті" () привести у відповідність до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

3. Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Секьюрайті" () здійснений ним судовий збір у розмірі 1540,00 грн. (одна тисяча п'ятсот сорок гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області ().

Копії постанови направити сторонам та третій особі (вручити їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин