Справа № 826/6745/16
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6745/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кобилянський К.М. Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Бужак Н.П. та Мамчура Я.С.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року громадянин Узбекистану ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірним і скасувати рішення Державної міграційної служби України № 184-16 від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати повторно розглянути його заяву і прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не проаналізував інформацію про країну походження - Узбекистан.

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали свою апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача, яка також представляла інтереси третьої особи, у судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд встановив, що ОСОБА_3 є громадянином Узбекистану, який шукає притулку в Україні. У зв'язку з цим позивач 05 листопада 2015 року звернулася до Управління у справах біженців Головного управління Державної митної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду такої заяви Головним управлінням Державної митної служби України у м. Києві було підготовлено висновок від 25 лютого 2016 року, яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку відповідачем було прийняте рішення № 184-16 від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Державної митної служби України, ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Згідно ч. 5 ст. 10 вказаного Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерії, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визнається особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Суд встановив, що ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної митної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки побоюється стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, а також у зв'язку із політичними переконаннями.

Обґрунтовуючи свої побоювання позивач зазначив, що належить до релігійно-політичного руху Хізб ут-Тахрір», який заборонений в Узбекистані. Також позивач у адміністративному позові зазначив, що особи, які належать до заборонених організацій зазнають переслідувань. На підтвердження вказаної обставини позивач надав суду інформацію про країну походження з мережі Інтернет, а також витяги з рішень Європейського суду з прав людини, згідно яких усі особи, які обвинувачуються владою Узбекистану у злочинах політичного або релігійного характеру стикаються із серйозним ризиком зазнати тортур або інших форм жорстокого поводження.

Здійснивши аналіз матеріалів, на підставі яких був складений висновок від 25 лютого 2016 року, суд встановив, що громадянин Узбекистану ОСОБА_3 у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, що він не може звернутись до Узбекистану, оскільки відноситься до релігійної партії Хізб ут-Тахрір. Також позивач зазначив, що покинув Узбекистан, оскільки хотів познайомитись та поспілкуватись з членами політично-релігійної партії Хізб ут-Тахрір в Україні. Під час співбесіди, оформленої протоколом від 23 листопада 2015 року, позивач зазначив, що у відповідності до відмітки в паспорті, перетнув кордон України 07 листопада 2013 року.

Зазначені обставини вказують на те, що позивач виїхав з країни походження не внаслідок побоювання за своє життя, а через інтерес до релігійної партії та її розвиток в Україні.

За висновком Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 25 лютого 2016 року заявник ОСОБА_3 є досить неправдивим і недостовірним в своїх твердженнях, зокрема, щодо причин еміграції з країни походження. Так, під час співбесіди заявник стверджував, що у 2010-2011 роках виїхав до Російської Федерації, проте був витворений з країни із забороною в'їзду протягом 5-ти років. Вказана інформація була записана зі слів заявника, оскільки відсутні будь-які документі, які б підтверджували її.

На співбесідах ОСОБА_3 зазначав, що шукає спосіб потрапити до Російської Федерації, а залишатись в Україні не планує.

Також у вказаному висновку зазначено, що заява ОСОБА_3 про його приналежність до релігійної партії Хізб ут-Тахрір носить неоднозначний та непереконливий характер. Інформація, яку надає заявник щодо вказаної релігійної партії, є загальнодоступною. Натомість, інформація у відкритих інформаційних джерелах стосовно заявника відсутня, він не є публічною особою та повідомлень про його активну діяльність немає.

Крім того, заявник не зміг відразу відповісти на питання, хто був його мушріф (лідер релігійної групи), назвав Хайдарова Рахіма, якого до того в заяві-анкеті зазначив, як послідовника його релігії, якого було затримано, а не наставника.

Під час апеляційного розгляду справи позивач також не надав доказів та пояснень, які б підтверджували його доводи щодо релігійно-політичних переконань.

Зазначене ставить під сумнів твердження позивача щодо його належності до релігійної партії Хізб ут-Тахрір, а також вказує на відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України № 184-16 від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник позивача обґрунтував свої вимоги про скасування постанови суду від 30 серпня 2016 року тим, що суд першої інстанції та відповідач не дослідили інформацію про країну походження ОСОБА_3, яка міститься у відкритих інформаційних джерелах щодо переслідувань представників релігійних партій.

Колегія суддів вважає зазначені доводи представника позивача необґрунтованими, адже у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують приналежність ОСОБА_3 до релігійної партії Хізб ут-Тахрір. У зв'язку з цим підстави для дослідження вказаної інформації - відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 30 серпня 2016 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги громадянина Узбекистану ОСОБА_3 - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Н.П. Бужак

Я.С. Мамчур

Ухвала складена у повному обсязі 08 листопада 2016 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Бужак Н.П.

Мамчур Я.С