Справа № 2а-2419/12/1070
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року К/800/34280/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Голубєвої Г.К.
Юрченко В.П.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Миронівської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби на постанову Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 у справі №2а-2419/12/1070 за позовом Приватного акціонерного товариства «Богуславський маслозавод» до Миронівської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Богуславський маслозавод» звернулося до Миронівської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби з адміністративним позовом, в якому (з врахуванням уточнень) просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.05.2012 за № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 233479,16 грн., в т.ч. в сумі 216320,66 грн. за основним платежем та в сумі 17158,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Миронівської міжрайонної державної податкової інспекції у Київській області від 15.05.2012 № про визначення Приватному акціонерному товариству «Богуславський маслозавод» грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 233479,16 грн., в т.ч. 216320,66 грн. - за основним платежем та 17158,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Миронівська міжрайонна державна податкова інспекція Київської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Державна податкова інспекція у Богуславському районі Київської області, правонаступником якої є Миронівська міжрайонна державна податкова інспекція Київської області Державної податкової служби, провела документальну невиїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Богуславський маслозавод» щодо господарських відносин з ФОП ОСОБА_1 за період з березня по вересень 2011 року, за результатами якої склала акт від 19.01.2012 № 8/23-011/05500948.

На підставі акта перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.01.2012 за № 000001230 про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 250636,66 грн., в т.ч. 216320,66 грн. - за основним платежем та 24316,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатом адміністративного оскарження прийнято рішення від 11.04.2012 № 676/10/10-206/122-343, яким податкове повідомлення-рішення від 30.01.2012 № 000001230 скасовано в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 17157,50 грн.

У зв'язку з наведеним, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.04.2012 за № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 233479,16 грн., в т.ч. 216320,66 грн. - за основним платежем та 17158,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатом адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення від 17.04.2012 № залишено без змін.

З метою доведення нових строків сплати грошового зобов'язання контролюючим органом складено податкове повідомлення-рішення від 15.05.2012 за № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 233479,16 грн., в т.ч. 216320,66 грн. - за основним платежем та 17158,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями, вимоги про визнання протиправним та скасування якого є предметом позову.

Згідно з актом перевірки позивач порушив вимоги п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість за березень 2011 року в сумі 147690,66 грн. та за вересень 2011 року в сумі 68630,00 грн. за операціями з придбання товарів у ФОП ОСОБА_1 Такі висновки обґрунтовані фактом розслідування кримінальної справи, порушеної за постановою слідчого СУ ГУ МВС України у Київській області від 26.10.2011 за фактом фіктивного підприємництва, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наданими позивачем доказами підтверджено правомірність формування податкового кредиту з податку на додану вартість. Водночас, відповідачем не підтверджено порушень позивачем вимог податкового законодавства, встановлених актом перевірки. Постанова слідчого про порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва контрагента позивача скасована постановою суду.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Відповідно, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) випливає також з норм Податкового Кодексу України.

Порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту передбачено ст. 198 Податкового кодексу України.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зважаючи на наведені норми закону, колегія суддів зазначає, що витрати платника податків мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що передбачають реальні господарські операції, які відображаються в податковому обліку та які повинні спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_1 укладено договір від 09.09.2010 № 9/09-10, відповідно до якого позивач придбав у підприємця товар (коробки передач, жир, масло, пергамент, ящики молочні та головка ГАЗ-53) загальною вартістю: у березні 2011 - 886148 грн., в т.ч. податок на додану вартість - 147690,66 грн.; у вересні 2011 - 411780 грн., в т.ч. податок на додану вартість - 68630 грн.

Оплата за отриманий товар проведена шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1

Згідно п.п. 1.1, 2.1 договору від 09.09.2010 № 9/09-10 доставка товару здійснюється автотранспортом продавця по одному товарно-транспортному документу.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб одним із видів діяльності ОСОБА_1 є організація перевезення вантажів; посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту; монтаж та встановлення збірних конструкцій; інші види оптової торгівлі.

Згідно з довідкою Миронівського РЕВ ДАІ при УДАІ ГУМВС України в Київській області від 02.02.2013 № 752 у власності ОСОБА_1 наявні транспортні засоби.

Товар оприбутковано позивачем на складі, про що складено прибуткові ордери.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, прибуткових ордерів, податкових накладних, платіжних доручень, банківські виписки) судами попередніх інстанцій встановлено, що ними підтверджено факти придбання позивачем товарів з метою використання у власній господарській діяльності. Первинні документи містять обов'язкові реквізити, розкривають зміст та обсяг господарських операцій, як того вимагає ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Судами встановлено, що товарно-транспортні накладні підтверджують факт перевезення та доставки товарно-матеріальних цінностей за договором, зокрема, такі первинні документи дають змогу встановити який товар, у якій кількості, ким, кому та куди було доставлено.

Усі зазначені докази оцінені судами як належні і допустимі.

Висновки податкового органу про нереальність господарських операцій позивача із зазначеним контрагентом є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на тому, що за фактом фіктивного підприємництва контрагентом позивача було порушено кримінальну справу. При цьому самі господарські операції позивача з контрагентом податковим органом належно не досліджувались.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та не спростовано відповідачем, ФОП ОСОБА_2 було оскаржено постанову старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Київській області від 26.01.2011 про порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва до Шевченківського районного суду м.Києва.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2012 у справі № 2610/7853/2012, яка набрала законної сили, скасовано постанову старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Київській області про порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва, порушеної відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 При цьому, судом під час дослідження матеріалів, на підставі яких було порушено кримінальну справу, не було виявлено достатніх даних, які б вказували на наявність у діях невстановлених осіб ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України.

Судами попередніх інстанцій також належно досліджено питання щодо наявності у позивача мети на використання придбаних товарів в господарській діяльності. Так, судами встановлено, що основними видами діяльності позивача є: перероблення молока та виробництво сиру; монтаж машин та устаткування для перероблення сільгоспродуктів; посередництво в торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, олією, тваринним маслом та жирами; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту; роздрібна торгівля молоком, молочними продуктами та яйцями.

Згідно з актом перевірки, у періоді, що перевірявся, позивач використовував у свої діяльності власні офісні, виробничі та складські приміщення, має у власності нерухоме майно - виробничий цех; адмінбудівлі; складське приміщення; казеїновий цех; вагову; гараж-пральню-мийку автомобілів; котельню тощо.

Товари використані позивачем у власній господарській діяльності у процесі виготовлення молокопродуктів. Молокопродукти у подальшому були експортовані на підставі зовнішньоекономічних контрактів з ТОВ «Картел-анна» (Вірменія), ТОВ «Єдельвайс» (Грузія), S.R.L. «Octopus prof» (Молдова), ТОВ «Бадалян Геворг» (Вірменія) та ТОВ «Гарраз» (Вірменія), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями контрактів та вантажно-митних декларацій.

Придбання запчастин зумовлене необхідністю забезпечення належного технічного стану автомобілів шляхом проведення поточних ремонтних робіт.

Враховуючи усе наведене, висновки судів попередніх інстанцій про реальне вчинення спірних господарських операцій колегія суддів касаційної інстанції знаходить обґрунтованими.

Колегія суддів касаційної інстанції також знаходить правильною позицію судів попередніх інстанцій щодо того, що платник податку на додану вартість (покупець товарів) не має обов'язку та повноважень здійснювати на час вчинення господарських операцій та після вчинення таких операцій контроль за дотриманням платником податку, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за зафіксовані контролюючим органом порушення постачальника.

Допущені постачальником порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Миронівської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко