Справа № 1570/4260/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року К/800/27249/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Голубєвої К.Г.
Юрченко В.П.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2013 у справі №1570/4260/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-Експедиторська Компанія «ЗЕКТЕР» до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма Ніколь-Плюс» про скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби звернулася до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби з позовом, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Малиновському районі м.Одеси від 07.07.2012 за № .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2012 у задоволенні адміністративного суду відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2013 постанову суду першої інстанції скасовано; адміністративний позов задоволено; скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Малиновському районі м.Одеси від 07.07.2012 за № .

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін постанову суду першої інстанції.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Державною податковою інспекцією у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Трнаспортно-Експедиторська Компанія «ЗЕКТЕР» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ПП «ВКФ Ніколь Плюс» за грудень 2011 року, за результатами якої складено акт від 22.06.2012 за № 1177/22-3/33506789/130. Актом перевірки зафіксовано порушення позивачем вимог п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України.

На підставі вказаного акта перевірки складено податкове повідомлення-рішення від 07.07.2012 за № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 478360 грн. за основним платежем та в сумі 239180 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно з актом перевірки від 22.06.2012 за № 1177/22-3/33506789/130 позивач порушив вимоги п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, що полягає у безпідставному віднесенні до складу податкового кредиту за грудень 2011 року податку на додану вартість у сумі 478359,96 грн. за операціями з придбання підрядних робіт у ПП «ВКФ НІКОЛЬ ПЛЮС» за договором від 21.11.2011 №1112107, які є нереальними. Висновок про нереальність господарських операцій позивача з ПП «ВКФ НІКОЛЬ ПЛЮС» обґрунтована тим, що в актах перевірок від 11.04.2012 за №177/1702/НОМЕР_3, від 11.04.2012 за №178/1702/НОМЕР_4 та від 18.04.2012 за № 188/222/35612424 контролюючими органами зроблено висновки про неможливість реального вчинення господарських операцій контрагентами ПП «ВКФ НІКОЛЬ ПЛЮС» - ФОП ОСОБА_4 з ТОВ «Рем-Пром» та ФОП ОСОБА_5 з ТОВ «Компанія Дамакс».

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами підтверджено правомірність формування податкового кредиту з податку на додану вартість. Водночас, відповідачем не підтверджено порушень позивачем вимог податкового законодавства, встановлених актом перевірки.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Відповідно, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) випливає також з норм Податкового Кодексу України.

Порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту регулюється ст. 198 Податкового кодексу України.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зважаючи на наведені норми закону, колегія суддів зазначає, що витрати платника податку на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальні господарські операції, що відображаються в податковому обліку та які повинні спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем (замовником) та ПП «ВКФ Ніколь Плюс» укладено договір від 21.11.2011 за №1112107, згідно з яким ПП «ВКФ Ніколь Плюс» (підрядник) зобов'язується виконати за завданням ТОВ «ТЕК «Зектер» (замовника) роботи по підготовці до відправлення вантажів замовника (зернових, зернобобових, олійних культур і продуктів їх переробки), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити вищевказані роботи. Підрядник має право за своїм розсудом для виконання робіт, обумовлених цим договором, залучати третіх осіб. Вартість робіт по підготовці до відправлення зернових, зернобобових, олійних культур і продуктів їх переробки визначається в додатковій угоді до даного договору.

Додатковою угодою від 01.12.2011 № 1 та № 2 до договору підряду від 21.11.2011 за № 1112107, укладеного між ТОВ «ТЕК «Зектер» та ПП «ВКФ Ніколь Плюс», було встановлено обов'язок підрядника організувати підготовку зернових, олійних та інших вантажів, до відправки на судна через Одеський та Миколаївські морські торговельні порти у грудні 2011 року в кількості 36 500 МТ (±10%) та узгоджено, що вартість послуг з підготовки до відправки на судна за 1 тону становить 70,00 грн., ПДВ 20% - 14,00 грн., а всього-84,00 грн.

Дослідивши надані позивачем докази (копії видаткових і податкових накладних, залізничних накладних, коносаментів, платіжних доручень), судом апеляційної інстанції встановлено, що ними підтверджено факти виконання робіт.

Висновки податкового органу про нереальність господарських операцій позивача із зазначеним контрагентом є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на тому, що в актах перевірок контрагента контролюючим органами зазначено висновки про нереальність господарських операцій цього контрагента з іншими суб'єктами господарювання. При цьому, самі господарські операції позивача з контрагентом податковим органом не досліджувались.

Судова колегія зазначає, що платник податків (покупець товарів, робіт, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати на час вчинення господарських операцій та після вчинення таких операцій контроль за дотриманням платником податку, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за зафіксовані контролюючим органом порушення постачальника чи його контрагентів.

Допущені постачальником порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2013 - без змін.

2. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко