Справа № 802/1559/16-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 листопада 2016 р. Справа № 802/1559/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації (далі - Департамент) про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що листом № 04-4351 від 31.08.2016 року Департамент відмовив ОСОБА_1 в наданні дозволу на сплату залишкової вартості та перереєстрацію автомобіля марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан -В», колір «синій», об'єм двигуна «1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, наданого в 2012 році її батьку як інваліду, з підстав відсутності інформації про реєстрацію за однією адресою з останнім на момент його смерті.

На думку ОСОБА_1, вона володіє сукупністю всіх необхідних підстав для переоформлення автомобіля: зокрема донькою покійного ОСОБА_2, проживала разом з ним, та здійснювала догляд, вела спільне господарство. Водночас, щодо реєстрації заявила, що хоча фактично була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, проте постійно проживала та здійснювала догляд за батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчать матеріали справи.

Відтак, на думку позивача така відмова є протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

В судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав заяву за вхідним №23892 про розгляд справи за його відсутності. Одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд понесені судові витрати не відшкодовувати позивачу. Крім того, в адміністративному позові позивач вказала про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився. В матеріалах справи міститься заява від 02.11.16 за вхідним №23858 про розгляд справи без його участі.

Згідно ч. 6 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюються в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 6 статті 128 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, суд вважає за можливе провести розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

У 2012 році батьку позивача ОСОБА_2, відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №999 від 08.09.1997 року, було продано на пільгових умовах без права на продажу, передачі та дарування іншим особам автомобіль марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан - В», колір «синій», об'єм двигуна «1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

03.10.2012 року даний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 його донька - ОСОБА_1 звернулася 26.08.2016 року до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації із заявою щодо надання дозволу на сплату залишкової вартості автомобіля ЗАЗ «SENS», яким був забезпечений через органи соцзахисту населення інвалідів війни 1 групи ОСОБА_2 та надання дозволу на перереєстрацію зазначеного автомобіля у її власність.

Департамент листом від № 04-4351 від 31.08.2016 року відмовив в наданні дозволу. Відмова мотивована тим, що відповідно до п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року №999, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений органами соціального захисту, залишається іншому члену сім'ї померлого інваліда, який проживав та був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації та у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Однак, оскільки в поданих документах відсутня інформація про те, що на момент смерті ОСОБА_2 його донька - ОСОБА_1 була зареєстрована з померлим за однією адресою, Департамент зіслався на відсутність правових підстав для надання дозволу на сплату залишкової вартості автомобіля та його перереєстрацію.

З такою відмовою відповідача ОСОБА_1 не погоджується та вважає її протиправною, у зв'язку з чим звернулася до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку заявленим вимогам та правомірності оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" №875-XII від 21.03.1991 року, після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку визначається Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року (далі-Порядок).

Пунктом 16 вказаного Порядку передбачено, що іншому члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Розрахункова сума для викупу автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний місяць або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики.

Відповідно до п. 3 Порядку № 999 від 19.07.2006 року до членів сім'ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

З матеріалів справи слідує, що родинні відносини між позивачем та померлим ОСОБА_2 підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4, що видане 20.06.1955 року ОСОБА_1, яка є донькою ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 виданого Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницької області, 01.08.1976 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

Відповідно до довідок за №3504 від 24.10.2016 року та №2355 від 17.08.2016, що видані виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради ОСОБА_1 разом із чоловіком - ОСОБА_5 фактично проживали з ОСОБА_2 - інвалідом війни та здійснювали за ним постійний догляд за адресою: с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницькою області у будинку, що перебуває у власності ОСОБА_1. Після смерті батька ОСОБА_1 разом з чоловіком здійснювали його поховання за власні кошти.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Згідно з п. 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22.11.2012 року, реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

У рішенні від 14.11.2001 року по справі №1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України).

Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

Натомість законодавець, визначаючи однією із умов наявність реєстрації на час смерті інваліда за місцем його реєстрації, насамперед переслідував мету виключити можливість зловживання правом на реєстрацію автомобіля сторонніми, заінтересованими особами, які, до прикладу, постійно не проживали, не вели спільний побут та не були членами сім'ї інваліда, який помер.

Відмовляючи у наданні дозволу на перереєстрацію автомобіля, відповідач посилається на те, що на момент смерті інваліда ОСОБА_1 не була зареєстрована разом з ним з однією адресою, що згідно з п.16 Порядку є обов'язковою умовою для надання такого дозволу члену сім'ї інваліда.

Відтак, з огляду на відсутність реєстрації позивача та померлого інваліда ОСОБА_2 за однією адресою, для вирішення цього спору визначальним є встановлення їх спільного проживання однією сім'єю на час смерті інваліда.

Керуючись принципом верховенства права, закріпленим у статті 8 КАС України, суд повинен виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу положень ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, факт відсутності запису про реєстрацію постійного місця проживання позивача за місцем реєстрації її батька-інваліда ОСОБА_2, з урахуванням встановлених судом обставин не може слугувати безумовною підставою для позбавлення її права на забезпечення автомобілем як члена сім'ї померлого інваліда.

При цьому суд особливу увагу звертає на те, що документи, додані позивачем повністю підтверджують факт її спільного проживання за однією адресою з батьком-інвалідом та дають можливість прийняти позитивне для позивача рішення. Водночас відповідач до розгляду поданої позивачем заяви по суті надав відмову з формальних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На переконання суду, оскаржуване рішення не відповідає вищезазначеним критеріям.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про протиправність відмови Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації у наданні ОСОБА_1 дозволу на сплату залишкової вартості та перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан - В», колір «синій», об'єм двигуна «1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В силу вимог ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю шляхом зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на сплату залишкової вартості та перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан - В», колір «синій», об'єм двигуна « 1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації від 31.08.2016 року № 04-4351 у наданні ОСОБА_1 дозволу на сплату залишкової вартості та перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан - В», колір «синій», об'єм двигуна «1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зобов'язати Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 дозвіл на сплату залишкової вартості та перереєстрацію на її ім'я автомобіля марки «ЗАЗ», модель «SENS», 2012 року випуску, тип автомобіля «легковий седан - В», колір «синій», об'єм двигуна «1299», номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна