Справа № 806/1161/13-а
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/41100/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Юрченко В.П.,

при секретарі Корецькому І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області (правонаступник Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби)

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2013

та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013

у справі № 806/1161/13-а Житомирського окружного адміністративного суду

за позовом Приватного підприємства «Кабель-Тара»

до Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ПП «Кабель-Тара» звернулось до суду із адміністративним позовом до Малинської ОДПІ, в якому просило визнати протиправними та скасувати наказ начальника Малинської ОДПІ від 26.09.2012 № 420 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПП «Кабель-Тара»; податкове повідомлення-рішення Малинської ОДПІ від 31.10.2012 № .

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 позов задоволено частково: скасовано податкове повідомлення-рішення Малинської ОДПІ від 31.10.2012 в частині нарахованого основного платежу у сумі 22058,58 грн. та нарахованих на цю суму штрафних санкцій; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013 постанову суду першої інстанції скасовано у частині відмови у задоволенні позову, у цій частині прийнято нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Малинської ОДПІ від 31.10.2012 в частині нарахованого основного платежу з ПДВ у по взаємовідносинах з ТОВ «Буд-Перспектива» за серпень, вересень 2011 року в загальній сумі 99911,42 грн. та штрафних санкцій; у решті постанову суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов'язання із ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 09.10.2012 № 111/22-12/31019027.

Згідно з цим актом товариство порушило норми підпункту 14.1.181 пункту 14.1 ст. 14, пункту 198.3 ст. 198, пункту 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України (ПК): завищено податковий кредит у податковому обліку за червень, липень. серпень, вересень, жовтень 2011 року на 5866,67 грн., 10634,40 грн., 33517,71 грн., 66393,71 грн. та 5557,50 грн. відповідно за наслідками нікчемних правочинів з поставки від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Буд-Перспектива», ТОВ «Інтер Груп Союз» товарів, у результаті чого занижено ПДВ за червень, липень. серпень, вересень, жовтень 2011 року на загальну суму 121970,00 грн.

Висновок про нікчемність правочинів між позивачем та цими постачальниками обґрунтовано посиланням на ознаки фіктивності останніх, як-то: відсутність за місцезнаходженням (ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Буд-Перспектива»); відсутність у цих юридичних осіб основних фондів та трудових ресурсів, необхідних для здійснення поставки; відсутність у позивача документів щодо транспортування товару; порушення кримінальних справ за фактами фіктивного підприємництва стосовно ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Буд-Перспектива», ТОВ «Інтер Груп Союз».

За результатами перевірки ОДПІ стосовно позивача прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.10.2012 № - про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ у сумі 121970,00 грн. за основним платежем та 29027,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Буд-Перспектива», ТОВ «Інтер Груп Союз» товарів, від імені цих постачальників виписані на адресу позивача видаткові та податкові накладні, на підставі яких позивач сформував податковий кредит у податковому обліку за вищевказані податкові звітні періоди.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (в редакції до внесення змін Законом України від 04.07.2013 № 408-VІ).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст. 138 КАС України входять до предмета доказування при розгляді судом адміністративного позову стосовно правомірності рішення контролюючого органу про збільшення сум грошових зобов'язань із податку на прибуток, ПДВ.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з реального характеру поставки позивачу товарів від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз», обґрунтувавши цей висновок посиланням на підтвердження обставин щодо поставки наявними у матеріалах справи доказами (копії платіжних доручень, видаткових та податкових накладних, які оформлені належним чином); використання придбаних у цих постачальників товарів у власній господарській діяльності, що підтверджується копіями актів списання та звітів про виробництво промислової продукції (товарів, послуг) за видами.

Апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, однак, не погодився із висновками суду щодо відмови у задоволенні позову, які стосувались формування сум податкового кредиту за господарськими операціями з ТОВ «Буд-Перспектива». За висновком апеляційного суду, суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові у цій частині, посилаючись на пояснення директора та засновника ТОВ «Буд-Перспектива» ОСОБА_3, надані у межах розслідування кримінальної справи № 13-9256, порушеної СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області за фактом реєстрації невстановленими особами на ім'я ОСОБА_3 ТОВ «Буд-Перспектива», щодо його непричетності до господарської діяльності цього товариства. За висновком апеляційного суду, виключно вирок суду у кримінальній справі має преюдиційне значення для суду при вирішення спору, а реальність господарських операцій з поставки позивачу від ТОВ «Буд-Перспектива» товару та їх використання у господарській діяльності підтверджено доданими до матеріалів справи доказами (копії видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень).

Однак, висновки суду першої інстанції про правомірність зменшення у податковому обліку позивача сум податкового кредиту, сформованого за податковими накладними, виписаними від імені ТОВ «Буд-Перспектива» відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень. Згідно з цією правовою позицією надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

При цьому, висловлюючи свою позицію щодо оцінки доданих до матеріалів справи пояснень посадових осіб платника податків - постачальника товарів (послуг), Верховний Суд України вказав, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Відповідно до частини 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 16 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України 21.12.2010 № 969, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2010 р. за № 1401/18696 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 1 листопада 2011 року № 1379) визначено, що всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати постачання товарів/послуг, та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Поряд із цим, помилковими є висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій у частині висновків контролюючого органу, якими обґрунтовано зменшення сум податкового кредиту з посиланням на господарські операції з поставки позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз». Факти поставки позивачу товару від цих постачальників товарів не може вважатися встановленим з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог статті 86 КАС України. Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 2 цієї статті).

Заперечуючи проти позову та доводячи правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення, ОДПІ у судовому процесі посилається на обставини, які спростовують реальність господарських операцій з поставки позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз» товарів. Так, контролюючий орган, поряд із доводами про відсутність у ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс» матеріально-технічної бази для здійснення господарської діяльності (відсутність основних засобів, трудових ресурсів), відсутність ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Інтер Груп Союз» за місцезнаходженням; відсутності доказів транспортування товару, вказував на обставини, інформація щодо яких зафіксована в доказах, які є в матеріалах кримінального провадження № 56-2248, порушеного Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві за фактами вчинення злочинів, передбачених частиною 2 ст. 205, частиною 2 ст. 358 Кримінального кодексу України (КК України), ОДПІ вказує про наявну у цій справі інформацію щодо фіктивного підприємництва ТОВ «Комплекс Айсем АГ» та ТОВ «Інтер Груп Союз».

Відповідно до частини 1 ст. 205 КК України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона

За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб'єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства виключно з метою здійснення злочинної діяльності.

Відповідно до частини 1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 цієї статті визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Наведеним доводам ДПІ на підтвердження відсутності реального характеру поставки позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз» товарів суди попередніх інстанцій у порушення вимог статті 86 КАС України не дали належної оцінки, тоді як обставини, на які посилається податковий орган, входять до предмету доказування у справі і мають істотне значення для вирішення питання стосовно права позивача на збільшення у податковому обліку сум податкового кредиту на підставі документів, які виписані від імені цих юридичних осіб.

За правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 12.01.2016 у справі за позовом Науково-виробничого приватного підприємства «Пласт» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Повідомлені ДПІ фактичні обставини щодо фіктивності операцій з поставки із посиланням на конкретне джерело інформації щодо цих обставин були помилково не взяті до уваги як судом першої, так і апеляційної інстанцій, а вони є належними доказами, оскільки стосуються як обставин щодо реальності поставок товарів в операціях із ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Інтер Груп Союз», так і юридичної сили первинних документів як доказів господарської операції. Маючи дані щодо джерела такої інформації, суд в разі виникнення сумнівів у її достовірності, повинен був її перевірити з використанням передбачених частиною 2 ст. 69 КАС України засобів доказування в адміністративному судочинстві.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 71 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні були мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкових накладних, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження податкового кредиту.

Підлягали оцінці судами також і доводи ОДПІ щодо відсутності доказів транспортування товару позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз».

Відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу.

Основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля (пункт 11.1 Правил № 363).

Як встановлено пунктом 11.7 цих Правил, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

За змістом цієї норми товарно-транспортні накладні повинні у всякому разі бути в наявності як у покупця так і у продавця, безвідносно до умов договору поставки про зобов'язану сторону щодо доставки товару. При цьому товарно-транспортні накладні повинні містити інформацію, яка б давала можливість здійснити облік транспорту, який здійснював перевезення, водія, який керував транспортом, товару, який перевозився, його якісних та кількісних характеристик (маса, кількість, найменування тощо).

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Поряд із цим, судом першої інстанції при ухваленні постанови у частині задоволених позовних вимог було порушено норми частини 4 ст. 163 КАС України, зокрема у частині скасування податкового повідомлення-рішення від 31.10.2012 в частині штрафних санкцій. сума яких не визначена.

Нормами частини 4 ст. 163 КАС України визначено, що резолютивна частина постанови суду, поряд із іншим, має містити висновок суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково та висновок суду по суті вимог.

Зміст цих норм свідчить, що суд при вирішенні справи повинен чітко визначити частину задоволених позовних вимог із визначенням чіткого її розміру, а у випадку спору про скасування податкового повідомлення-рішення - у цифровому вираженні.

У відповідності до норм частини 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, а отже висновки судів щодо позовних вимог у частині оскарження наказу начальника Малинської ОДПІ від 26.09.2012 № 420 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПП «Кабель-Тара» не підлягають перегляду.

Наведені вище порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права унеможливлюють висновок щодо правильності вирішення спору, а відтак у відповідності до частин 2 та 4 ст. 227 КАС України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, перевірити належним чином доводи сторін щодо фактичної поставки позивачу від ТОВ «Комплекс Айсем АГ», ТОВ «Компанія «Інтербазіс», ТОВ «Інтер Груп Союз» товарів; перевірити інформацію, яка міститься в матеріалах вищевказаних кримінальних проваджень щодо фіктивності постачальників; для чого, у разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області задовольнити частково: скасувати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 в частині задоволення позову про скасування податкового повідомлення-рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби від 31.10.2012 в частині нарахованого основаного основного платежу в сумі 22058,58 грн. та нарахованих на цю суму штрафних санкцій; справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, а в частині залишення без змін постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2013 може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: ПідписО.А. Веденяпін
ПідписВ.П. Юрченко