Справа № 826/10817/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 07.08.2003 позивача взято на облік як платника податків в ДПІ у Святошинському районі м. Києва.

Згідно свідоцтва платника єдиного податку НОМЕР_1 від 11.05.2012 виданого Державною податковою службою ОСОБА_2 має статус платника єдиного податку - 3 групи (5%) та займається видом господарської діяльності - 70.20.2 здавання в оренду власного нерухомого майна; 74.14.0 консультування з питань комерційної діяльності та управління; 70.32.0 управління нерухомим майном (а.с. 17).

22 грудня 2008 року між Приватною компанією з обмеженою відповідальністю «Мілтон Індастріз Лімітед» (продавець-1), міжнародною діловою компанією «Мерак Файненс Лтд» (продавець-2) та ОСОБА_3 (покупець-1), ОСОБА_2 (покупець-2) укладений договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі під №5616 та відповідно до якого продавці зобов'язуються передати групу нежилих приміщень №57 літ. А, які розташовані в АДРЕСА_1, загальною площею 339,30 кв.м. у власність покупцям, а покупці зобов'язуються сплатити ціну вказаного об'єкту нерухомого майна в строки та на умовах, визначених цим договором та прийняти його у власність в наступних частках:

- покупець-1 набуває право власності на 65/100 об'єкту нерухомого майна, що відчужується;

- покупець-2 набуває право власності на 35/100 об'єкту нерухомого майна, що відчужується (а.с. 9-11).

Згідно реєстраційного напису на правовстановлювальному документі від 09.01.2009 №2228-П, 35/100 частин від групи нежилих приміщень №57 в літері А, загальною площею 339,30 кв.м. по АДРЕСА_1, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_2 (а.с. 12).

25 квітня 2016 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №485-1305, яким позивачу нараховано земельний податок за 2016 рік у розмірі 39 427 грн 73 коп. (а.с. 7).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку податкового органу та з метою їх відновлення фізична особа звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є власником 35/100 частин від групи нежилих приміщень №57 в літері А, загальною площею 339,30 кв.м. по АДРЕСА_1, а тому є користувачем земельної ділянки, на якій розташована будівля, відтак не звільнений від обов'язку сплати земельного податку.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

У відповідності до до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.72. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Приписи ст. 270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому, положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 286.1 ст. 286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У відповідності до п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно частин першої-другої статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За результатами аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення 35/100 частин від групи нежилих приміщень №57 в літері А, загальною площею 339,30 кв.м. по АДРЕСА_1.

При цьому, позивач наголошує на тому, що між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 (орендодавці) та ПП «Інтегра Сервіс» (орендар) укладено договір оренди від 29.12.2014, відповідно до умов якого орендодавці передають орендарю в оренду (платне користування), а орендар бере в оренду у орендодавців на строк, який визначений у цьому договорі, групу нежилих приміщень 57-А за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 53-58).

Однак, колегія суддів зазначає, що надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Отже, оскільки позивач є власником нежитлового приміщення 35/100 частин від групи нежилих приміщень №57 в літері А, загальною площею 339,30 кв.м. по АДРЕСА_1, незважаючи на те, що останній не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 (справа №21-775а15) та від 02.12.2015 (справа №826/3130/15).

Відповідно до абз. 2 частини першої ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 24.11.2015 (справа №826/14703/13-а), системний аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу ХІV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

При цьому, пунктом 269.2 ст. 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу ХІV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Приписи пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України визначають, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Як наголосив Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 (справа №826/14703/13-а), у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність у податкового органу правових підстав для нарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Щодо розрахунку податкового зобов'язання, зафіксованого в податковому повідомленні-рішенні №485-1305 від 25.04.2016, колегія суддів зазначає таке.

З наявної в матеріалах справи копії витягу з технічної документації від 10 квітня 2009 року №Ю-25841/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий №91:026:024), виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2, вбачається, що місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 функціональне використання: землі комерційного використання, площа частини земельної ділянки становить 229,67 кв.м. (технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування), економіко-планувальна зона - зона №373, базова вартість 1 кв.м. землі - 675,15 грн./кв.м, коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,50, локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони - 1,20, узагальнюючий локальний коефіцієнт - 1,38, коефіцієнт індексації грошової оцінки - 1,028 та 1,152, нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки становить 633 532 грн 98 коп. (а.с.65).

За період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року нарахування земельного податку позивачу здійснено відповідно до рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м.Києва у складі, зокрема, нормативної грошової оцінки земель м.Києва, відповідно до якої вартість 1 кв.м. території економіко-планувальної зони №373 становить з коефіцієнтом 1 становить 926 грн 72 коп., та землі комерційного використання мають коефіцієнт 2,50 та вартість 1 кв.м. території економіко-планувальної зони №373 з коефіцієнтом 2,50 становить 2316 грн 80 коп. Зазначене рішення використовувалось податковим органом при нарахування земельного податку за 2016 рік.

Окрім того, листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11 січня 2016 року №6-28-0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» на виконання п.289.3 ст.289 Податкового кодексу України повідомлено, що за інформацією Державної служби статистики України, індекс споживчих цін за 2015 рік становив 1,433%. Враховуючи це, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, станом на 1 січня 2016 року становить 1,433.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996 рік - 1,703, 1997 рік - 1,059, 1998 рік - 1,006, 1999 рік - 1,127, 2000 рік - 1,182, 2001 рік - 1,02, 2005 рік - 1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік - 1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249, 2015 рік - 1,433. Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася.

З урахуванням вищенаведеного, контролюючим органом нараховано земельний податок за 2016 рік в розмірі 39 427 грн 73 коп., виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної рішенням Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого Податковим кодексом України.

Разом з тим, колегією суддів враховується, що відповідно до п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 289.2 ст. 289 ПК України закріплено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року за формулою:

Кi = І : 100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін не перевищує 100 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 100.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

При цьому, відповідач вірно взяв для обчислення земельного податку розмір площі частини земельної ділянки 229,67 кв.м., яка встановлена відповідно за даними технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, а не площу за нежитлові приміщення, що належать позивачу на праві власності.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на неподання відповідачем до суду оригіналу витягу з технічної документації від 10 квітня 2009 року №Ю-25841/2009.

Разом з тим, у відповідності до частини першої ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Наявна в матеріалах справи копія витягу з технічної документації від 10 квітня 2009 року №Ю-25841/2009 містить інформацію щодо предмету доказування, та не викликає у суду сумніву щодо своєї достовірності, а отже є належним та допустимим доказом, у зв'язку з чим колегія суддів не приймає посилання апелянта на неправомірність нарахування позивачу земельного податку з підстав відсутності в матеріалах справи оригіналу витягу з технічної документації від 10 квітня 2009 року №Ю-25841/2009.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що спірне податкове повідомлення-рішення від 25 квітня 2016 року №485-1305 прийняте контролюючим органом на підставі даних державного земельного кадастру у передбачений законодавством термін, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.