Справа № 806/1694/16
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м.Житомир справа № 806/1694/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В. ,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Беспризванного А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача - Житомирської міської первинної профспілкової організації атестованих працівників УМВС України в Житомирській області, Державної установи "Територіальне медичне об"єднання Міністерства внутрішніх справ України по Житомирській області" про скасування наказу від 12.08.2016 р. №187 о/с в частинні формулювання підстав звільнення та зобов'язання внести зміни,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.08.2016 №187 о/с "По особовому складу" в частині формулювання підстав звільнення майора поліції старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції України в Житомирській області ОСОБА_1 та зобов"язати Головне управління Національної поліції України в Житомирській області внести до нього зміни в частині формулювання підстав звільнення, а саме вказати п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" через хворобу.

В обґрунтування позову зазначив, що проходив службу в Головному управлінні Нацполіції в Житомирській області та наказом ГУНП в Житомирській області від 12.08.2016 №187 о/с був звільнений за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 12.08.2016 відповідно до Закону України "Про Національну поліцію". Вважає такий наказ протиправним, оскільки підставою для його видачі був рапорт, у якому він просив звільнити його у зв"язку з погіршенням стану здоров"я, а не за власним бажанням Крім того, рапорту передувало свідоцтво про хворобу ВЛК ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області" №230/149 від 18.07.2016, яким його визнано обмежено придатним до військової служби. Тому, вважає, що він повинен бути звільнений через хворобу. У зв"язку з чим, просить скасувати спірний наказ та зобов"язати Головне управління Національної поліції України в Житомирській області внести до нього зміни в частині формулювання підстав звільнення.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі.

Представники третіх осіб в судове засідання не з"явилився, повідомлені про розгляд справи належним чином. У попередньому судовому засіданні, при винесенні рішення, покладалися на розсуд суду.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав, з підстав, викладених у письмових запереченнях. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідно до свідоцтва про хворобу від 18.07.2016 №230/149 виданого ВЛК ТМО МВС України по Житомирській області, позивача визнано обмежено придатним до військової служби. Разом з тим, відповідно до п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Отже, законом чітко визначено, що звільнення з органів поліції через хворобу має відбуватися виключно, коли медична установа винесе рішення про непридатність до служби в поліції. Отже, звільняти позивача за п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" "через хворобу" у відповідача не було правових підстав, оскільки підставою для видачі наказу від 12.08.2016 №187 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) слугував його рапорт від 09.08.2016. Таким чином, просить відмовити у позові за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Встановлено, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 31.07.2000 по 06.11.2015. З листопада 2015 року проходив службу в Національній поліції України на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

У зв"язку з погіршенням стану здоров"я, на підставі направлення т.в.о начальника УКЗ ГУНП в Житомирській області підполковника поліції Д.М.Слівінського від 23.06.2016, майора поліції ОСОБА_1 - старшого оперуповноваженого кримінальної поліції ГУНП в Житомирській області, направлено на медичний огляд до військово-лікарської комісії Державної установи "Територіальне медичне об"єднання МВС України по Житомирській області" з метою визначення його придатності до подальшої служби. (а.с.38).

За результатами медичного обстеження, 18.07.2016 постановою ВЛК, викладеною у Свідоцтві про хворобу №230/149 ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військової служби . (а.с.12)

09.10.2016, позивачем було подано рапорт, у якому він просив звільнити його зі служби в поліції, у зв"язку з погіршенням стану здоров"я. (а.с.10).

Наказом Головного управління Національної поліції у Житомирській області від 12.08.2016 №187 о/с майора поліції ОСОБА_1, старшого уповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, звільнено зі служби за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію"(а.с.11).

Вважаючи такий наказ протиправним, в частині формулювання підстави для звільнення, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Згідно зі ч.1 ст. 1 Закону №580-VIII, Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом (ч. 2 ст. 1 Закону №580-VIII).

В силу приписів ст. 3 Закону №580-VIII, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.18 Закону поліцейський зобов'язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров'я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до ч.1. ст.48 Закону №580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Статтею 77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління Національної поліції у Житомирській області від 12.08.2016 №187 о/с майора поліції ОСОБА_1, старшого уповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, звільнено зі служби за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію"(а.с.11).

Підставою для видачі зазначеного наказу слугував рапорт ОСОБА_1 від 09.08.2016.

Суд звертає увагу на те, що в рапорті від 09.08.2016 ОСОБА_1 висловив конкретне бажання бути звільненим у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, що унеможливлює його подальшу службу в органах поліції.

При цьому, подачі такого рапорту передувало медичне обстеження ОСОБА_1, за результатами якого, 18.07.2016 постановою ВЛК, викладеною у Свідоцтві про хворобу №230/149 його визнано обмежено придатним до військової служби, яке в розумінні Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового складу в системі МВС України, затвердженого наказом МВС України № 85 від 06.02.2001 р., є належним документом, що підтверджує наявність у позивача відповідної хвороби.

Отже, у зв"язку з встановленою ВЛК хворобою позивача, яка на його думку унеможливлює проходження подальшої служби в поліції, ним було подано відповідний рапорт.

Проаналізувавши рапорт позивача, суд зазначає, що у ньому відсутнє прохання звільнити його "за власним бажанням".

Суд вважає, що відповідачем надано помилкове трактування рапорту ОСОБА_1, як рапорт про звільнення за власним бажанням, оскільки він просив звільнити його у зв"язку наявністю поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов"язків, а саме: погіршення стану здоров"я, тобто через хворобу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ГУНП в Житомирській області рапорт ОСОБА_1 не розглянуло по суті та помилково звільнило його зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію", без врахування висновків ВЛК.

При цьому, представник відповідача не заперечував, що свідоцтво про хворобу ВЛК №230/149 від 18.07.2016 відносно ОСОБА_1, надійшло до УКЗ ГУНП в Житомирській області.

Водночас, суд зазначає, що у зв"язку з незгодою з формулюванням причини звільнення у рапорті, відповідач повинен був розглянути його та відмовити у задоволенні, про що повідомити позивача.

Таким чином, посилання представника відповідача, що позивач у рапорті наполягав на його звільненні за власним бажанням є помилковими.

Крім того, суд зазначає, що за приписами п.2,3 ч.1 ст. 65 Закону за станом здоров'я - на підставі рішення медичної комісії, поліцейські можуть переміщатися на рівнозначні посади та на посади, нижчі ніж ті, на якій перебував поліцейський. При цьому ч.8 цієї статті Закону визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Відповідно до п.1.67 Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі УМВС України", затвердженого наказом МВС України від 06.02.2001 №85 на осіб рядового й начальницького складу, які проходять медичний огляд і підпадають під дію статей (пунктів) Розкладу хвороб, що передбачають індивідуальне визначення придатності до служби в органах внутрішніх справ, ВЛК виносить одну із таких постанов:

"Непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час";

"Обмежено придатний до військової служби".

В окремих випадках, зумовлених поясненнями щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2), може бути винесена постанова про придатність до військової служби:

"Придатний до військової служби".

При цьому, за приписами п.1.65 Порядку, якщо за результатами огляду особи військово-лікарською комісією виноситься постанова "Обмежено придатний до військової служби", в такому випадку застосовується метод індивідуальної оцінки придатності до подальшої служби.

Тобто, якщо у разі визнання працівника обмежено придатним до служби, він може бути переміщений на іншу посаду, на якій зможе виконувати функціональні обов"язки з урахуванням стану здоров"я, підготовки та досвіду роботи. При цьому, необхідність та терміновість переміщення працівника визначається прямим начальником з урахуванням думки лікувального закладу і особистого бажання цієї особи.

Крім того, аналогічні положення щодо переміщення особи на іншу посаду у зв"язку з визнанням її обмежено придатною до військової служби, викладені і у листі управління кадрового забезпечення ГУ НП в Житомирській області від 31.10.2016 №4256/12/02-2016. (а.с.60).

Як встановлено судом, 18.07.2016 постановою ВЛК, викладеною у Свідоцтві про хворобу №230/149 ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військової служби.

При цьому, у примітках свідоцтва зазначено: "Рішення прийнято з урахуванням вимог п.165 Порядку проведення ВЛЕ...наказу МВС України №85 від 06.02.2001. Протипоказана робота, що потребує великого фізичного навантаження, нічні чергування, тривалі відрядження."

Таким чином, у зв"язку з таким висновком ВЛК, з урахуванням думки медичної комісії, позивачу повинні були запропонувати переміщення на іншу посаду.

Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні позивач та не заперечував представник відповідача, іншої посади йому запропоновано не було.

З огляду на що, доводи представника відповідача з приводу того, що управлінням кадрового забезпечення не розглядалося питання щодо залишення позивача на службі у поліції на займаній посаді або переміщення його на іншу посаду, у зв"язку з тим, що позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням та не подав зустрічного рапорту про його відкликання, є безпідставними.

Отже, суд вважає, що відповідачем при винесенні спірного наказу не було об'єктивно враховано всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, що на думку суду, зумовило порушення особистих прав та законних інтересів позивача.

Підсумовуючи викладене, оскільки відповідачем невірно надано трактування рапорту позивача, що призвело до помилкового його звільнення за власним бажанням, не запропоновано іншої посади, суд дійшов висновку, що спірний наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.08.2016 р. №187 о/с про звільнення ОСОБА_4 є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги, про зобов"язання Головне управління Національної поліції України в Житомирській області внести до наказу зміни в частині формулювання підстав звільнення, а саме вказати п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" через хворобу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.11 ст. 77 № 580-VІІІ Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Проаналізувавши таку підставу для звільнення зі служби в органах Національної поліції як хвороба, що підтверджена рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, суд вбачає за необхідне звернути увагу на те, що вказана підстава для звільнення має певні особливості.

Так, зокрема, на думку суду, специфікою зазначеної підстави для звільнення особи зі служби в поліції є наявність у особи відповідної хвороби, яка унеможливлює проходження нею в подальшому служби в органах Національної служби України. При цьому, медична установа має винести рішення саме про непридатність до служби в поліції.

Оскільки постановою ВЛК, викладеною у Свідоцтві про хворобу №230/149 ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військової служби, тому законні підстави для внесення змін до наказу в частині формулювання підстав звільнення, а саме вказати п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) відсутні. Тому й позовна вимога з цього приводу є безпідставною.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, право на судовий захист передбачає конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За приписами ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 2 ст. 11 КАС визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі викладеного, з огляду на встановлену судом протиправність наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.08.2016 р. №187 о/с про звільнення ОСОБА_4, з метою виконання завдання правосуддя - забезпечення ефективного поновлення та захисту порушеного права, - суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити ОСОБА_4 на службі в Національній поліції на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 11,86,94,158-162,186,254,256 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Cкасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.08.2016 р. №187 о/с про звільнення ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 на службі в Національній поліції на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова в частині поновлення на службі підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 07 листопада 2016 р.