Справа № 820/497/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" листопада 2016 р. м. Київ К/800/14144/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Рецебуринського Ю.Й.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування наказу та поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, обґрунтовуючи який зазначав, що наказом т.в.о начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 грудня 2015 року №67 о/с в період тимчасової непрацездатності його звільнено зі служби на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням); крім того, звільнення відбулося з порушенням вимог пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, оскільки заява про звільнення за власним бажанням (яка в подальшому була відізвана) написана ним у хворобливому стані, психологічному напруженні, з огляду на те, що він тривалий час працював без відпустки у підсиленому режимі та фактично без відпочинку й дійсного наміру звільнятись з органів поліції не мав.

Просив скасувати наказ №67 о/с від 03 грудня 2015 року та поновити його на посаді поліцейського роти дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року, позов задоволено: скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 грудня 2015 року №67 о/с; поновлено старшого сержанта поліції ОСОБА_4 на посаді поліцейського роти дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції в Харківській області з 03 грудня 2015 року.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 09 липня 1996 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року прийнятий на службу до поліції.

Наказом т.в.о начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 грудня 2015 року №67 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». При цьому, підставою для видання вказаного наказу зазначено рапорт ОСОБА_4 від 03 грудня 2015 року.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» (набрав чинності 07 листопада 2015 року), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно із приписами статтей 1 та 13 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Перелік підстав звільнення зі служби в поліції закріплений статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію» й відповідно до пункту 7 частини першої цієї статті поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

На підставі пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», як вже зазначалось у цій ухвалі, ОСОБА_4 було звільнено з органів поліції наказом т.в.о начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 грудня 2015 року №67 о/с «По особовому складу».

Вирішуючи спір й скасовуючи наказ про звільнення і поновлюючи позивача на посаді, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що в ОСОБА_4 не було наміру звільнятися, з огляду на те, що рапорт про звільнення він подав 03 грудня 2015 року, проте вже наступного дня (04 грудня 2015 року) подав ще один рапорт з проханням не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення (від 03 грудня 2015 року), оскільки він має бажання продовжити службу у Національній поліції, й вказаний рапорт (від 04 грудня 2015 року), відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав 08 грудня 2015 року; таким чином звільнення зі служби суперечить вимогам пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, враховуючи, що позивача було звільнено до спливу тримісячного терміну з дня подання рапорту; крім того, звільнення є незаконним й з тих підстав, що здійснено у період тимчасової непрацездатності працівника.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такі висновки судів передчасними.

Так, за змістом пункту 5 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Водночас, статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено строк звернення до адміністративного суду, й за змістом цієї статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами; для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала; позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Також, за змістом пункту 9 частини першої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вже вказувалось в цій ухвалі, оскаржуваний наказ про звільнення №67 о/с видано відповідачем 03 грудня 2015 року; з позовом же у даній справі ОСОБА_4 звернувся 08 лютого 2016 року, заявивши, при цьому, й клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням причин пропуску такого строку.

Проте, суд першої інстанції зазначене клопотання залишив поза увагою, як і не дослідив обставин, з якими наведені приписи законодавства пов'язують питання дотримання строку звернення до суду, поважність причин, за яких цей строк було пропущено, а також наслідки пропуску цього строку. При цьому, вказане порушення судом апеляційної інстанції також усунуто не було.

Разом з тим, статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті Кодексу адміністративного судочинства України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі»).

Також в пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.23 та п.25 Рішення «Проніна проти України» від 18.07.2006р. вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Проте, переглядаючи рішення суду першої інстанції й погоджуючись з його висновками про незаконність виданого Головним управлінням Національної поліції в Харківській області наказу від 03 грудня 2015 року №67 о/с «По особовому складу» про звільнення поліцейського роти дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого сержанта поліції ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою й не надав правової оцінки (з наведенням мотивів) посиланням відповідача, викладеним ним в апеляційній скарзі щодо відсутності законодавчих підстав для застосування до спірних відносин Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, яке, до того ж, не було визначено в наказі як підстава звільнення позивача.

Водночас, суди в оскаржуваних рішеннях, констатуючи видання наказу під час перебування позивача на листку тимчасової непрацездатності, як обставини, що також свідчить про його незаконність, не навели будь-яких правових обґрунтувань, за яких дійшли такого висновку.

За правилами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.