Справа № 826/6302/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин В.М. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Справа № 826/6302/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталії Михайлівни, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича (далі - відповідач-1), приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталії Михайлівни (далі - відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про:

1) визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.06.2014 р. за індексним номером 13640462;

2) визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.02.2016 р. за індексним номером 28145024.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року провадження у справі було закрито.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, так як, на думку апелянта, судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.04.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено кредитний договір № 0601/0408/76-029.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, та позивачем, як іпотекодавцем, укладено іпотечний договір від 24.04.2008 р. № 0601/0408/76-029-Z-1, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабовим О.І.

25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

08.06.2014 р. відповідачем-1 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 13640462, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про зміну іпотекодержателя на ПАТ «Дельта Банк».

09.02.2016 р. відповідачем-2 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 28145024, на підставі якого здійснено перенесення ідентичних відомостей про іпотекодержателя.

Вважаючи зазначені рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судова колегія встановила, що закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, а тому спір не є публічно-правовим, випливає із договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законами України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII (далі - Закон № 3425-XII ), «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), «Про іпотеку» від 05.06.2003 р. № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка була чинною станом на червень 2014 року, тобто на момент прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення (далі - Постанова № 868).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1, 2 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У п.п. 1, 7 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У ч. 1, 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 3425-XII нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV у редакції, чинній станом на червень 2014 року, тобто на момент прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення, державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

У п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на теперішній час, визначено, що державним реєстратором є нотаріус.

Частиною 5 статті 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Крім того, у п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV у редакції, чинній на теперішній час, закріплено, що заявником є іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Згідно зі ст.1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 64 Постанови № 868, який був чинним станом на червень 2014 року, тобто на момент прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення, державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою, зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою, анулювання та видачі нової заставної, відступлення прав за іпотечним договором або передачі заставної, видачі дубліката заставної, припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводяться з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що обов'язковою ознакою публічно-правового спору, який підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є участь у ньому суб'єкту, який наділений відповідними владно-розпорядчими функціями.

При цьому, системний аналіз положень Законів № 3425-XII та № 1952-IV надає підстави стверджувати, що зміна іпотекодержателя підлягає обов'язковій державній реєстрації і нотаріус при вчиненні дій, спрямованих на внесення до Державного реєстру речових прав відповідного запису і прийнятті відповідного рішення виконує повноваження державного реєстратора прав на нерухоме майно, що є владно-розпорядчими функціями, а отже, такі дії та рішення нотаріуса слід вважати діями та рішенням суб'єкта владних повноважень, що підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що предметом позовних вимог ОСОБА_2, заявлених у межах даної позовної заяви, є рішення нотаріуса (відповідача-1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про заміну іпотекодержавтеля, яке було ним прийнято у червні 2014 року в порядку, визначеному Законом № 1952-IV та Постановою № 868, що була чинною на той час, тобто на підставі правових норм, які визначають порядок вчинення державної реєстрації відповідним суб'єктом владних повноважень і наділяють нотаріуса владно-розпорядчими функціями, а рішення нотаріуса (відповідача-2) від 09.02.2016 р. за індексним номером 28145024 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято на підставі відомостей, зареєстрованих відповідачем-1, тобто є похідним.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин відповідачі діяли як суб'єкти владних повноважень, виконуючи при цьому владно-розпорядчі функції, а тому дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, колегія суддів встановила, що свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що відповідач-1 є не уповноваженим державним реєстратором на прийняття оскаржуваного рішення від 08.06.2014 р., у розумінні Закону № 1952-IV і таке рішення було ним прийнято за відсутності правових підстав, передбачених у вказаному Законі, а рішення, прийняте відповідачем-2, є похідним від нього, а отже, суду при вирішенні спірних правовідносин у даній справі слід встановити, чи діяли відповідачі на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, при прийнятті оскаржуваних рішень.

Зазначені обставини також переконують судову колегію в тому, що даний спір є публічно-правим і, виходячи із завдань адміністративного судочинства, визначених у ст.2 КАС України, та вищенаведених правових норм у їх сукупності, підсудний суду адміністративної юрисдикції.

При цьому, колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, який в рішенні від 12 жовтня 1978 року по справі «Zand v. Austria» зазначив, що не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 14 червня 2016 року у справі № 826/4858/15, в якому ВСУ, переглядаючи рішення ВАСУ у справі про реєстрацію права власності на нерухоме майно, дійшов висновку про приналежність такого спору до цивільної юрисдикції. Однак, судова колегія вважає, що така правова позиція не може бути застосовано до спору, що підлягає вирішенню судом у цій справі, оскільки у справі, що переглядалась ВСУ, спір випливав з договірних правовідносин, а в даній справі мають місце зовсім інші обставини і спірні правовідносини виникли безпосередньо у зв'язку з прийняттям відповідачами (нотаріусами) оскаржуваних реєстраційних рішень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі, є підставою для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до ст. 204 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.