Справа № 815/1041/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

08 листопада 2016 року м. Київ К/800/30165/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року громадянка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 30 грудня 2015 року № 908-15 про відмову у визнанні його біженцем і зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вимог зазначав, що з 2009 року питання про надання йому такого статусу неодноразово розглядалось судами, проте у цій справі суди погодились з висновками відповідача про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем. Посилаючись на те, що надана їм інформація свідчить про реальність і обґрунтованість побоювань позивача щодо застосування відносно нього на Батьківщині тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, просив суд задовольнити позов.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI). Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та, зокрема, доводам позивача про те, що він є членом молодіжного крила політичної партії «Авамі ліг» - «Джубо ліг» і приймав активну участь у політичній діяльності цієї партії в Бангладеш, за що неодноразово затримувався поліцією та отримував погрози. Водночас, під час перебування в Україні одружився і у 2010 році у нього народилася донька.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в позові, суди виходили з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, що потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону №3671-VI зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судами, ОСОБА_1 є громадянином Бангладеш уродженцем м. Дака, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (суніт), одружений на громадянці України ОСОБА_2., з якою має спільну дитину ОСОБА_3. На територію України потрапив у травні 2003 року, поза пунктом пропуску і впродовж 5 років нелегально проживав на території України.

У заяві вказав, що він прибув до України в 2003 році у зв'язку з загостренням політичної ситуації між демократичною партією «Авамі ліг» (він є членом молодіжного крила цієї партії - «Джубо ліг») та Бангладешською націоналістичною партією. Вказував, що приймав активну участь у політичній діяльності партії і оскільки на даний час влада в країні належить військовим, існує небезпека для громадян, які пов'язані з «Авамі ліг».

За умовами абзацу 6 частини 1 статті 6 Закон № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Вирішуючи спір, суди дослідили обставини справи та встановили, що аналізуючи надану ОСОБА_1 інформацію щодо переслідування в 2003 році з боку провладної політичної партії та внесення його даних до так званого «чорного списку», співробітники міграційної служби під час співбесіди 07 серпня 2012 року з'ясували, що позивач вважає, що небезпека для його життя виникла через представників провладної націоналістичної партії. Водночас, в протоколі ОСОБА_1 вказав про готовність повернення до країни громадянського походження у разі зміни влади та перемоги іншої політичної партії.

При цьому, незважаючи на так зване переслідування, впродовж 2003-2005 років ОСОБА_1 перебував на території Російської Федерації (м. Москва), а потім прибув в Україну поза пунктом пропуску, звідки нелегальним шляхом намагався виїхати до країн Європейського Союзу, що свідчить про відсутність у позивача намірів звертатись за захистом та залишитись в Україні. Водночас, звернення ОСОБА_1 до міграційних органів в Україні відбулося після невдалої спроби нелегально перетнути державний кордон України.

Крім того, аналіз інформації по країні громадянського походження позивача, свідчить про те, що у 2008 році з боку партії «Авамі Ліг» почалася підготовка до парламентських виборів. Зазначені у висновку Управління статистичні дані вказують на те, що починаючи з грудня 2008 року в країні правлячою партією стала «Авамі ліг», до якої відноситься позивач. Крім цього, Прем'єр-міністр та Президент обрані парламентом, є членами цієї партії.

З цього часу ситуація не змінилася, а в 2014 році партія, членом якої є позивач, також отримала найбільшу підтримку з боку населення, що дає можливість вважати, що найближчі 5 років владу будуть очолювати представника саме «Авамі Ліг».

За таких обставин, суди погодились з доводами відповідача про те, що у позивача втрачені елементи переслідування у країні громадянського походження, оскільки він відноситься до числа представників правлячої партії, що надає перевагу в питаннях отримання захисту з боку держави та структур, що їй підпорядковані (правоохоронні структури, військові тощо).

Відсутність переслідування також підтверджується фактом отримання позивачем національного паспорту для виїзду за кордон в посольстві Бангладеш в Російській Федерації. Документ датований 07 липня 2009 роком та строк його продовжено до 2011 року.

Крім того, судом встановлено, що з Багладешу позивач виїхав в березні 2003 року на підставі національного паспорту та туристичної візи до Російської Федерації. На території Російської Федерації перебував на протязі 1 місяця, тобто згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

При цьому, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанції погодились з висновками міграційного органу про те, що підстави, передбачені національним законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук