Справа № 820/2140/16
Суддя: Нуруллаєв І.С.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

0Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

09 листопада 2016 р. Справа №820/2140/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нуруллаєва І.С., суддів Мар'єнко Л.М., Полях Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Служби безпеки України в Харківській області, в якій просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року №15-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 08.02.2016 року №18 про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення від 05.04.2016 року №15-16 та наказ від 08.02.2016 року №18 є незаконними та підлягають скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник третьої особи, Управління Служби безпеки України в Харківській області, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

На підставі вищевикладеного, відповідно до положень ст. 41, ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, колегія суддів виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянин Афганістану, 08.02.2016 року звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.45-52).

Позивачем 10.02.2016 року отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №2 від 08.02.2016 року про відмову в прийнятті поданої заяви (а.с.87).

Зі змісту повідомлення колегією суддів встановлено, що позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно з частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Також у повідомленні зазначено, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ ГУ ДМС України в Харківській області №18 від 08.02.2016 року (а.с.84-86).

Не погоджуючись з таким рішенням позивачем направлено скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати вказаний вище наказ та зобов'язати прийняти рішення відносно ОСОБА_1 (а.с.88-90).

Проте, 18.04.2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №26 від 15.04.2016 року про відхилення скарги рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.97).

Як вбачається зі змісту повідомлення від 15.04.2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05.04.2016 року №15-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.96).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному аналізі в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує додаткового захисту, розуміється особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.13 ч.1 ст.1); під особою, яка потребує тимчасового захисту, розуміються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п.14 ч.1 ст.1).

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, як встановлено судом позивач прибув в Україну в 2012 році, а вперше звернувся до територіального органу ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у березні 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до ч. 6-9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження орган міграційної служби до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, а також інформує про це протягом трьох робочих днів орган внутрішніх справ за місцем проживання особи.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні, інформуючи про це орган внутрішніх справ за місцем проживання особи протягом трьох робочих днів, та повертає особі документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в органі міграційної служби.

За правилами ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.

Частиною 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що позивач вперше звернувся до територіального органу ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у березні 2013 року та йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що свідчить рішення №482-13 від 12.08.2013 року (а.с.60).

Вказане рішення було оскаржено ОСОБА_1 та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - залишено без задоволення (а.с.61-66).

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.01.2014 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2013 р. відмовлено(а.с.67).

Вдруге позивач звертався до органу ДМС у 2015 році.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22.01.2015 року №21 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.75-76).

Не погоджуючись з таким рішенням позивачем направлено скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати вказаний вище наказ.

Рішенням від 27.02.2015 року №8-15 відхилено скаргу ОСОБА_1 (а.с.74).

У зв'язку з чим, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду та постановою від 01.07.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 р. залишено без змін.

Таким чином, суди дійшли висновку про законність та обґрунтованість рішень №482-13, №21 та №8-15.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Слід вказати, що жодних інших підстав, ніж ті, що уже були вказані у попередніх заявах, позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що прийняті рішення від 05.04.2016 року №15-16 та наказ від 08.02.2016 року №18 відповідають вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачі діяли в межах повноважень передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 86).

З врахуванням вище викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 160, 161, 162, 163 КАС України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування рішення, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Нуруллаєв І.С.

Суддя Мар'єнко Л.М.

Суддя Полях Н.А.