Справа № 826/16996/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26 жовтня 2016 року № 826/16996/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Качура І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіслогістік» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.02.2014 р. № та №.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіслогістік» з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.02.2014 р. № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва №826/16996/14 від 02.02.2015 р. позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2015 р., прийнято нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.11.2015 р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіслогістік» задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2015 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до розподілу справ між суддями Окружного адміністративного суду м. Києва адміністративну справу №826/16996/14 було передано на розгляд судді Качуру І.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2015 р. справу №826/16996/14 прийнято до свого провадження суддею Качуром І.А. та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав повністю, зазначивши, що він є добросовісним платником податків, вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акту перевірки від 07.02.2014 р. №197/26-53-22-04-21-37500361 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 20.02.2014 р. № та № з огляду на відсутність реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням доводів, викладених судом касаційної інстанції в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10.11.2015 р., суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду на наступне.

В той де час, в порядку письмового провадження, в порядку передбаченому положеннями ст.55 КАС України, судом було допущено процесуальне правонаступництво, та замінено ДПІ у Дніпровському р-н ГУ Міндоходів у м. Києві на правонаступника Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач/ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві).

Так, судом встановлено, що відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань правильності нарахування, повноти та своєчасності внесення до бюджету сум податків та зборів за період травень-серпень 2012 року з питань взаємовідносин з приватним підприємством «Гранд-Сервіс», за результатами якої складено акт від 07.02.2014 р. №197/26-53-22-04-21-37500361 про порушення позивачем пункту 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.2, 201.6, 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на суму 469 186,00 грн.; підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток на суму 492 645,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки, 20.02.2014 р. відповідачем були винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення:

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 586483,00 грн. у тому числі: 469 186,00 - основний платіж та 117 297,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 615 806,00 грн., у тому числі: 492 645,00 грн. - основний платіж та 123 161,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Згідно з актом перевірки ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №197/26-53-22-04-21-37500361 від 07.02.2014 р., висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «Сервіслогістік» та ПП «Гранд-Сервіс» за договорами №3 від 10.11.2011 р., №3У від 01.06.2011 р.

При скасуванні рішень судів попередніх інстанцій, Вищий адміністративний суд України, виходив з того, що суду першої інстанції необхідно повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, звернути увагу на правомірність висновків щодо достовірності чи не достовірності даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства, надати правову оцінку доводам податкового органу, який під час розгляду справи в суді першої інстанції ставив під сумнів достовірність даних, вказаних в первинних документах та їх відповідність вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, зазначення адреси продавця в податкових накладних: м. Київ, вул. Салютна - 4А, а в рахунках-фактурах та видаткових накладних - м. Київ, вул. Теліги, 3.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірних податкових повідомлень - рішень, суд виходив із наступного.

Згідно з ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, суд виходить із презумпції сумлінності платників податків та інших учасників правовідносин в економічній сфері, відповідно до змісту якої презумується, що дії платника податків, які мають своїм результатом одержання певної податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться в його первинних бухгалтерських документах та податковій звітності є достовірними, якщо інше не доказано у встановленому законодавством порядку належними та допустимими доказами.

Згідно з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, ст.1 Закону України від 16.07.1999 р. №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ч.2 ст.70 КАС сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Тобто, податковий орган повинен надати суду відповідні докази, які підтверджують доводи щодо відсутності господарських операцій між ТОВ «Сервіслогістік» та ПП «Гранд-Сервіс», правомірності прийнятих ним оспорюваних рішень.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Сервіслогістік» (покупець) та ПП «Гранд-Сервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу товарів від 10.11.2011 р. №3, відповідно до якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти й оплатити товар.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору купівлі-продажу товарів №3 від 10.11.2011 р.; податкових накладних за відповідні періоди; рахунків-фактур за відповідні періоди; видаткових накладних за відповідні періоди; актів здачі-прийняття робіт за відповідні періоди; товарно-транспортних накладних за відповідні періоди; виписок з банківського рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Сервіслогістік» (замовник) та ПП «Гранд-Сервіс» (виконавець) укладено договір від 01.06.2011 р. №3У, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати послуги у сфері будування рішень ІТ інфраструктури, відпрацювання їх програмного забезпечення, створенню умов по перевірці їх надійності.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору від 01.06.2011 р. №3У; додатку до договору №1; податкових накладних за відповідні періоди; рахунків-фактур за відповідні періоди; видаткових накладних за відповідні періоди; актів здачі-прийняття робіт за відповідні періоди; виписок з банківського рахунку.

Також, на підтвердження можливості виконання договорів від 10.11.2011 р. №3, від 01.06.2011 р. №3У, позивачем надано копії ліцензії ПП «Гранд-Сервіс» на господарську діяльність, пов'язаної із створення об'єктів архітектури, сертифікатів приватного ПП «Гранд-Сервіс».

Суд приймає до уваги договір №3У від 01.06.2011 р., належним чином засвідчену копію якого було надано позивачем в судовому засіданні та надані на його виконання документи.

Щодо зазначення в податкових накладних дат та номерів інших угод позивач зазначив, що всі поставки відбувалися на підставі одного договору купівлі - продажу №3 від 10.11.2011 р.. Зазначення в податкових накладних дат та номерів інших угод це технічна помилка програмного забезпечення ПП «Гранд-сервіс» при створенні податкових накладних (окремий недолік), що не може впливати на суть самої господарської операції, нівелювати правове значення первинного документу та реальність господарської операції.

Також, судом враховано висновок Вищого адміністративного суду України (провадження К/800/7790/13), згідно з яким номер та дата договору, що опосередковує відповідну господарську операцію, не містяться серед обов'язкових реквізитів податкової накладної, визначеними п.201.1 ст.201 ПК України. Натомість, пп.«и» п.201.1 ст.201 ПК України передбачено, що до числа обов'язкових реквізитів податкової накладної належить вид цивільно-правового договору. Зазначений реквізит повинен сприяти визначенню змісту вчиненої платниками податку господарської операції і не може ототожнюватися з формальними реквізитами відповідного договору, якими є дата його укладення та номер. Отже, номер та дата договору не є обов'язковими реквізитами податкової накладної.

Крім того, згідно з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 22.10.2013 р. (провадження № К/800/26948/13), згідно з якою при оцінці відповідності заповнення податкової накладної вимогам чинного законодавства необхідно враховувати, що окремі недоліки в її заповненні не тягнуть за собою втрату податковою накладною статусу належного податкового документа, яким вона є в силу п.201.6 ст.201 ПК України. Податкова накладна є належною та підтверджує право покупця на податковий кредит i в тому разі, якщо вона заповнена з окремими недоліками, що зумовлені, зокрема, результатом описок чи механічних помилок, проте при цьому дає змогу ідентифікувати продавця, містить достатні дані про зміст господарської операції, підтверджує фактичність здійснення такої операції та інші обставини, що підлягають відображенню в податковому обліку. Відтак неправильне зазначення назви цивільно-правового договору в податковій накладній саме по собі не призводить до неможливості ідентифікації факту та змісту господарської операції, за умови належного заповнення, як у розглядуваній ситуації, інших реквізитів податкової накладної та, відповідно, не тягне втрати нею статусу належного податкового документа.

Відповідна правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 06.12.2005 р. у справі за позовом ПП «Стальконвест» до ДПІ у м. Ужгороді про визнання недійсним рішення.

Також, з вказаною вище позицією погодився і законодавець, який влітку 2015 року виключив з обов'язкових реквізитів податкової накладної, визначених п.201.1 ст.201 ПК України, такий реквізит як «вид цивільно-правового договору».

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 ст.198 ПК України визначає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст.200 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Пункт 201.6 ст.201 ПК України встановлює, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідач не надав жодних доказів того, що позивача, відповідно до положень п.201.6 ПК України, було повідомлено про наявність розбіжностей в задекларованих податкових зобов'язаннях і кредитах ТОВ «Сервіслогістік» та ПП «Гранд-Сервіс», тоді як позивачем доведено правомірність та своєчасність відображення податкового кредиту за наслідками взаємовідносин із зазначеним суб'єктом господарювання у звітних документах.

Відповідно до ст.201 ПК України у податковій накладній вказується місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку.

Щодо зазначення в податкових накладних адреси продавця ПП «Гранд-Сервіс»: м. Київ, вул. Салютна - 4А, а в рахунках-фактури та видаткових накладних адреси: м. Київ, вул. Теліги, 3, суд не вбачає порушення, оскільки у податкових накладних, що містяться в матеріалах справи, вказана адреса місцезнаходження ПП «Гранд-Сервіс»: м. Київ, вул. Салютна - 4А, що повністю відповідає інформації з ЄДРПОУ. А в рахунках-фактурах та видаткових накладних вказана адреса: м. Київ, вул. Теліги, 3, у відповідності до договору оренди №010106 від 01.01.2010 р.

Таким чином, вказівка у рахунках-фактурах та видаткових накладних адреси приміщення, що орендується продавцем для власних потреб та зазначення іншої у податкових накладних як обов'язкового реквізиту, не може вказувати про недобросовісність господарської операції.

Наявність у позивача належним чином оформлених податкових накладних, отриманих у межах взаємовідносин з ПП «Гранд-Сервіс» за період, що перевірявся податковим органом, суду доведено.

Відповідно до наданих товарно-транспортних накладних фактичну поставку продукції здійснювало ТОВ «Енглєр», однак відповідно до бази даних АІС «Автомобіль» ДАІ МВС України (а.с. 142) у ТОВ «Енглєр» не знаходяться на обліку транспортні засоби. Позивач у письмових поясненнях зазначив, що перевізником придбаного товару є ТОВ «Енглєр» на підставі договору. ТОВ «Енглєр» орендував ряд автомобілів на підставі договору оренди (оперативного) лізингу №0605001-100/11 від 06.05.2011 р. (міститься в матеріалах справи).

Зокрема, відповідно до наданих ТТН, такими автомобілями здійснювалося перевезення придбаних товарів. Копії свідоцтв про реєстрації транспортних засобів, а також форма-1ДФ ТОВ «Енглєр», в якій зазначено, що його працівниками є водії, що здійснювали перевезення придбаного товару і які зазначені в ТТН містяться в матеріалах справи.

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, у зв'язку з наявністю у позивача відповідних первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, зокрема, податкових накладних, суд дійшов висновку про обґрунтованість дій Товариства щодо формування податкового кредиту та формування валових витрат по взаємовідносинах з ПП «Гранд-Сервіс».

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України», зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнові права.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв'язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень становить втручання у мирне володіння майном суб'єкта господарювання, що порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи справу «Інтерспав» проти України про порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: «коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

Судом, також, враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Відповідно до частини другої ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Частина 2 ст.71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що фінансово-господарські операції між ТОВ «Сервіслогістік» та ПП «Гранд-Сервіс», не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 20.02.2014 р. прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ТОВ «Сервіслогістік» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.02.2014 р. № та №, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 20.02.2014 р. № та № .

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур