Справа № 806/746/16
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"10" листопада 2016 р. Справа № 806/746/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрикалової О.О.,

позивача та його представника, представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "16" червня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив поновити його на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 2605,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його звільнення з посади у зв'язку із скороченням є протиправним, оскільки він має переважне право на залишення на роботі у зв"язку з тим, що є інвалідом 3-ї групи та має на утриманні неповнолітню дитину.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 червня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити в повній мірі. Зокрема, апелянт посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами ст.42 КЗпП України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст.195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 16.08.2013 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, а з 19.12.2014 року займав посаду головного державного інспектора сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області.

Наказом відповідача від 26.01.2016 року введено в дію, затверджену Головою ДФС України 18.01.2016 року організаційну структуру Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, відповідно до якої, в структурі відповідача ліквідовувалося управління правової роботи штатною чисельністю 35 одиниць та утворювалося юридичне управління штатною чисельністю 24 чоловіки.

Відповідно до оскаржуваного наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області від 07.04.2016 №120-0 позивача було звільнено із займаної посади з 08.04.2016 у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п.1.ст.40 КЗпП України.

Суд першої інстанції, перевіряючи спірний наказ на відповідність вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновків, що його прийнято правомірно, оскільки відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, у тому числі положення частини другої статті 40, частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату, як:

- персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці;

- обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується ОСОБА_3, відповідач 02 лютого 2016 року, тобто за два місяці до звільнення (звільнений з 08.04.2016року), персонально попередив позивача про наступне звільнення за п.1 статті 40 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення вивчення особистих, професійних, моральних, ділових якостей осіб, які претендують на заняття посад та урегулювання питань щодо звільнення і переведення працівників у зв'язку із змінами організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС, відповідачем була створена відповідна кадрова комісія.

07.04.2016 року на засіданні вказаної комісії розглядалося питання про переведення позивача на відповідні вакантні посади, в тому числі:

- головного державного інспектора сектору супроводження судових спорів перевірок з питань адміністрування ПДВ та фактичних перевірок юридичного управління ГУ ДФС у Житомирській області;

- головного державного ревізора-інспектора відділу досудового врегулювання спорів та податкового супроводження перевірок юридичного управління ГУ ДФС у Житомирській області.

Таким чином, згідно вимог ч. 3 ст.49-2 КЗпП України, позивачу були запропоновані всі вакантні посади, в тому числі безпосередньо в структурі юридичного управління ГУ ДФС у Житомирській області, однак, останній відмовився від запропонованих посад.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем виконані вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов'язку власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Посилання позивача на те, що запропоновані посади не відповідають його фаху, а тому він відмовився від запропонованих посад, колегія суддів вважає безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до затвердженої організаційної структури Головного управління ДФС у Житомирській області, введеного в дію з 05.04.2016 року, структура Юридичного управління складається з:

- сектору досудового врегулювання спорів та податкового супроводження перевірок (5 штатних одиниць); відділ супроводження судових спорів планових перевірок (5 штатних одиниць); відділ супроводження судових спорів позапланових перевірок (5 штатних одиниць); сектор супроводження судових спорів перевірок з питань адміністрування ПДВ та фактичних перевірок (3 штатні одиниці); сектор супроводження судових спорів правового забезпечення діяльності (2 штатні одиниці); сектор супроводження судових спорів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів (2 штатні одиниці).

Згідно посадової інструкції головного державного інспектора сектору супроводження судових спорів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів юридичного управління ГУ ДФС у Житомирській області (посада на якій працював позивач) та посадова інструкція головного державного інспектора сектору супроводження судових спорів, перевірок з питань адміністрування ПДВ та фактичних перевірок юридичного управління ГУ ДФС у Житомирській області, вимоги до зайняття вказаних посад, завдання та обов"язки є ідентичними та вимагають знань усіх галузей права, так і податкового законодавства в цілому.

Так само, є безпідставними і посилання позивача на те, що керівництво ставилося до нього упереджено, що і спонукало його відмовитися від запропонованої посади, оскільки такі твердження ніякими доказами не підтверджені.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотриманням відповідачем вимог статті 42 КЗпП України на переважне право позивача на залишення на роботі, колегія суддів зазначає наступне.

Встановлено, що в даному випадку зміна в назві структурного підрозділу відповідача з "управління правової роботи" на "юридичне управління" не призвело до скорочення (ліквідації) цілого структурного підрозділу, а мало місце скорочення окремих посад, в тому числі скорочення однієї із двох посад головного державного інспектора сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів, на якій перебував позивач.

За приписами частини 1 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Вказана підстава підлягає першочерговому застосуванню.

Лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається певним категоріям працівників.

З матеріалів справи вбачається, що на двох посадах головного державного інспектора сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів управління правової роботи до проведення зазначеної зміни організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС працювали позивач та ОСОБА_5

Встановлено, що продуктивність праці вказаних осіб є різною. Так, протягом 2015 року та по квітень 2016 року включно згідно журналів реєстрації вхідної документації управління правової роботи позивачем було опрацьовано 127 документів, а ОСОБА_5 - 250 документів, що майже в двічі більше. Враховуючи вищу продуктивність праці право на залишення на посаді головного державного інспектора сектору організації взаємодії підрозділів та представництва інтересів ДФС та його територіальних органів юридичного управління було надано ОСОБА_5, а позивачу були запропоновані інші вакантні посади, в тому числі в структурі юридичного управління за аналогічним посадовим окладом.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 було позбавлено премії, що свідчить про його непродуктивність суд не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не спростовує того факту, що навіть при позбавленні премії, продуктивність праці ОСОБА_5 вдвічі більша ніж у позивача.

Судом першої інстанції обгрунтовано відхилено доводи позивача, що відповідачем при вирішенні питання про переважне право на залишення на роботі не враховано, що він є інвалідом третьої групи та сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Так, при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що чітко встановлені ст. 42 КЗпП України.

В той же час, ст. 42 КЗпП України не встановлює переважного права на залишення на рівнозначній посаді, а лише врегульовує принцип переважного права на залишення на роботі (у випадку скорочення чисельності ти штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці).

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1)сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2)особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3)працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4)працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5)учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6)авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7)працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8)особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9)працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Проте, як встановлено судом, продуктивність праці позивача та ОСОБА_5 є різними, а тому наявність у позивача вказаних переваг не підлягала врахуванню. Окрім того, зазначені позивачем переваги, не надавали б йому право на залишення на посаді і при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, оскільки наявність інвалідності 3-ї групи з дитинства та сплата аліментів на неповнолітню дитину не є тими перевагами, що визначені ст. 42 КЗпП України.

Так само, є слушним посилання суду першої інстанції на те, що відсутність згоди профспілкового органу на звільнення позивача як на підставу визнання його звільнення протиправним не заслуговує на увагу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, така вимога законодавця не розповсюджується на розірвання трудового договору із зазначених підстав з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Враховуючи, що позивач був працівником Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, тобто органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, згода профспілкового органу на його звільнення не є обов'язковою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому підстави, визначені ст.202 КАС України, для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "16" червня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Повний текст cудового рішення виготовлено "11" листопада 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1- відповідачу Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області вул.Юрка Тютюнника, 7,м.Житомир,10003

4 - представнику позивача ОСОБА_6 АДРЕСА_2 - ,