Справа № 826/9510/16
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9510/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

10 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивачі, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просили визнати неправомірними дії Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації у частині відмови у передачі у власність квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить оскаржувану ухвалу - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно - залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановлюючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що даний адміністративний позов не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2014 року позивачами отримано ордер на право зайняття жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Розпорядження Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації №75 від 11 лютого 2014 року (а.с. 12).

20 квітня 2016 року позивачі звернулись до Центру надання адміністративних послуг Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою №6006-06-04 з метою отримання свідоцтва про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

20 травня 2016 року листом №108-7764 позивачам повідомили про відмову в оформленні права власності та про повернення оригіналів документів. Відмова мотивована тим, що у переліку поданих документів присутня нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо їхньої відмови від участі у приватизації квартири. Натомість, нормами чинного законодавства України не передбачено механізму відмови від участі в приватизації осіб, які на момент подачі документів на приватизацію зареєстровані в даному житлі (а.с. 8-9).

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи зазначені обставини та норми процесуального права, колегія суддів вважає, що вказаний спір належить до повноважень цивільних судів, адже приписи пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Поняття «житлові відносини», на думку колегії суддів, у контексті змісту наведеної норми включає і право на отримання свідоцтва про право власності на житло, оскільки ця норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 06 квітня 2016 року К/800/20130/15.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та підлягає оскарженню відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 10.11.2016

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Безименна Н.В.