Справа № 339/161/16-а, 2а-339/9/16
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Справа № 876/7058/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Федчук М.Р.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Болехівської міської ради Івано-Франківської області на постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2016 року в справі № 339/161/16-а, 2-а/339/9/16 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до міського голови м.Болехова Івано-Франківської області Мельника Богдана Михайловича, Болехівської міської ради Івано-Франківської області про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Болехівського міського суду Івано-Франківської області із вказаним позовом та просила визнати незаконним розпорядження міського голови м.Болехова Мельника Б.М. від 26.04.2016 року № 38-к «Про звільнення», поновити її на посаді начальника відділу молоді та спорту виконавчого комітету Болехівської міської ради, стягнути з відповідачів на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що її звільнення відбулося з грубим порушенням трудового законодавства, а саме: звільнення не носило дійсного характеру; при звільненні не було враховано її переважного права залишення на роботі; звільнення проведено без згоди профспілки, а також їй не було запропоновано вакантні посади, що існували в установі з часу попередження про звільнення до припинення трудових відносин.

Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження міського голови м.Болехова Мельника Б.М. від 26.04.2016 року № 38-к (з урахуванням внесених змін) про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку зі скороченням штату і чисельності працівників.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу молоді та спорту виконавчого комітету Болехівської міської ради з 27 квітня 2016 року.

Стягнуто з Болехівської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2016 року по 29 серпня 2016 року в сумі 14 769 грн, без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з Болехівської міської ради на користь ОСОБА_2 500 грн відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила Болехівська міська рада Івано-Франківської області, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що звільнення позивача проведено з дотриманням процедури, визначеної пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників згідно з рішенням міської ради від 22.02.2016 року.

26.02.2016 року було видано наказ про попередження працівників про звільнення і позивача попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за два місяці до звільнення. Позивачу не пропонувалися посади в новій структурі виконавчого комітету, оскільки такі не були вакантними і були запропоновані іншим особам. Рішення профспілкового органу не є обгрунтованим, тому не може слугувати доказом у справі.

Крім того, зазначає, що стягнення моральної шкоди є безпідставним та недоведеним, оскільки в справі відсутні докази, які б підтверджували заподіяння позивачу такої шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, відповідно до розпорядження голови Болехівської міської ради від 26.09.2011 року № 458-р ОСОБА_2 було призначено з 27.09.2011 року на посаду начальника відділу у справах сім'ї, молоді, фізичної культури Болехівської міської ради, в порядку переведення з посади інженера із землевпорядкування Поляницької сільської ради Болехівської міської ради, як таку, що успішно пройшла стажування.

Згідно з рішенням Болехівської міської ради від 22.02.2016 року № 71-05/16 «Про затвердження структури виконавчих органів Болехівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» було ліквідовано 7 відділів виконавчого комітету Болехівської міської ради, в т.ч. й відділ, у якому працювала позивач, і затверджено структуру та загальну чисельність апарату Болехівської міської ради та її виконавчих органів в кількості 106,5 штатних одиниць замість попередніх 122,5 штатних одиниць, тобто було ліквідовано 16 штатних одиниць.

При цьому, в нову структуру Болехівської міської ради в організаційний відділ було введено одну посаду головного спеціаліста з питань фізичної культури, молоді та спорту.

На виконання цього рішення позивача 26 лютого 2016 року попереджено про наступне вивільнення, у зв'язку зі скороченням штату, з 26 квітня 2016 року.

07.04.2016 р. міський голова м.Болехова звернувся з поданням до первинної профспілкової організації Болехівського міськвиконкому щодо надання згоди на звільнення позивача за скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, у зв'язку з відсутністю іншої роботи, яку б вона могла виконувати за своїм фахом та кваліфікацією.

Розглянувши це подання, профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивача, тому що фактичної ліквідації відділу молоді і спорту не відбулося, оскілкьи його функції виконуватиме організаційний відділ; крім того, ОСОБА_2 порівняно з іншими працівниками міськвиконкому має переважне права залишення на роботі та інші переваги.

Крім того, профспілковому комітету не була надана інформація про підстави та техніко-економічне обгрунтування щодо необхідності ліквідації відділу, в якому працювала ОСОБА_2 та відповідно скорочення її посади.

При цьому, міському голові рекомендовано здійснювати скорочення працівників виконавчого комітету міської ради з дотриманням чинного законодавства, враховуючи статтю 42 КЗпП (переважне право та інші переваги в залишенні на роботі) і провести перегрупування працівників з метою залишення на роботі більш кваліфікованих працівників.

Вказане підтверджується витягом № 7 з протоколу засідання профспілкового комітету Болехівського міськвиконкому від 20.04.2016 року.

На підставі розпорядження міського голови № 38-к, з урахуванням змін, внесених 24.05.2016 р., ОСОБА_2 була звільнена 26 квітня 2016 року з посади начальника відділу молоді та спорту виконавчого комітету Болехівської міської ради, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП - у зв'язку зі скороченням штату і чисельності працівників.

Не погоджуючись із вказаним розпорядженням, ОСОБА_2 звернулася до суду із цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовував його тим, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог статтей 40, 42, 49-2 КЗпП, оскільки їй не були запропоновані наявні вакантні посади та не було з'ясоване питання щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі. Крім того, вказаними незаконними діями позивачу було заподіяно моральну шкоду.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною другою цієї статті звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Порядок вивільнення працівників визначений статтею 49-2 КЗпП, відповідно до частин першої - третьої якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У підпункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених, зокрема, статтями 42, 43, 49-2 цього Кодексу.

Разом з тим, як було встановлено в ході судового розгляду справи, вказані гарантії при проведенні звільнення ОСОБА_2 дотримані не були.

Зокрема, всупереч приписам статті 42 КЗпП, відповідачем не були з'ясовані обставини щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, з огляду на її кваліфікацію та продуктивність праці, не зроблено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, зокрема - ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який обіймав посаду головного спеціаліста з питань фізичної культури та спорту відділу у справах сім'ї, молоді, фізичної культури та спорту у цьому ж відділі і, у зв'язку зі скороченням посади та відділу, був переведений на вакантну посаду головного спеціаліста з питань фізичної культури, молоді та спорту в організаційний відділ, до якого перейшли функції ліквідованого відділу.

Надалі, при наявності рівних умов продуктивності праці і кваліфікації необхідно було з'ясувати наявність переваг в залишенні на роботі згідно з частиною другою цієї статті.

Судом встановлено наявність у ОСОБА_2 таких переваг порівняно з іншою особою, а вказані відповідачем переваги цієї особи - наявність бухгалтерської освіти - не мають жодного значення при наданні таких переваг, оскільки наявність такої освіти не передбачена вимогами до займаної посади і не є профільною за цією посадою.

Крім того, всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП, позивачу не пропонувалась жодна із посад, які були вакантними у відповідача на момент попередження позивача про майбутнє вивільнення і на які вона могла б претендувати.

Наявність таких позивачем встановлена судом і відповідачем не оспорюється; при цьому відповідач заявляє про те, що ці посади уже були запропоновані іншим особам.

Також, звільнення було проведене без згоди профспілкового органу, при тому, що відмова в наданні згоди на розірвання трудового договору була обгрунтованою, що видно із витягу № 7 з протоколу засідання профспілкового комітету Болехівського міськвиконкому від 20 квітня 2016 року, а саме: фактичної ліквідації відділу молоді та спорту не відбулося, тому що функції цього відділу виконуватиме організаційний відділ; ОСОБА_2 має переважне право порівняно з іншими працівниками залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, а також інші переваги в залишенні на роботі. Крім того, профспілковому органу не була надана інформація про підстави та техніко-економічне обгрунтування щодо необхідності ліквідації відділу, в якому працювала позивач, та відповідно скорочення її посади.

З огляду на викладене, у відповідача не було правових підстав для звільнення ОСОБА_2 з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи зазначене, позивач підлягає поновленню на посаді начальника відділу у справах сім'ї та молоді, яку вона обіймала на час звільнення, зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Судом, з урахуванням цього Порядку та довідки Болехівської міської ради про заробітну плату позивача за лютий - березень 2016 року, правильно визначено середньоденний розмір заробітної плати, кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, та загальну суму, що підлягає стягненню, - 14 769 грн 02 коп., за виключенням податків та обов'язкових платежів.

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то необхідно зазначити, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди, а саме: факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Натомість, позивач не надала до суду жодних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що б вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок незаконно звільнення з роботи, а відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на її користь відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є частково суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, через що постанова суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Що стосується покликань апелянта на необгрунтовану відмову профспілкового органу у наданні дозволу на звільнення ОСОБА_2, то вони є безпідставними і їх аналіз було проведено судом вище.

Також не є доказом, того, що звільнення ОСОБА_2 було проведено з дотриманням чинного законодавства, без будь-яких порушень, акт про проведення позапланової перевірки управлінням Держпраці в Івано-Франківській області від 12.07.2016 року, оскільки питання звільнення позивача не були предметом дослідження цієї перевірки.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Болехівської міської ради Івано-Франківської області задовольнити частково.

Постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2016 року в адміністративній справі № 339/161/16-а, 2-а/339/9/16 в частині стягнення з Болехівської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 спричиненої моральної шкоди в розмірі 500 грн скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

У решті постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2016 року в адміністративній справі № 339/161/16-а, 2-а/339/9/16 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Постанова складена у повному обсязі 07 листопада 2016 року.