Справа № 826/7532/15
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/36679/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Олексієнка М.М.,

Рецебуринського Ю.Й.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними дій та скасування постанови,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив в суд позов, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача при винесенні постанови «Про скасування процесуального документа» від 3 квітня 2015 року;

- скасувати постанову начальника відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві «Про скасування процесуального документа» від 3 квітня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нового - про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження №25426593 відкрите 30 березня 2011 року щодо примусового виконання виконавчого напису №681 виданого 20 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, та задоволення вимог ВАТ Банк «БІГ Енергія» в розмірі 843569,99 грн. за рахунок коштів отриманих від реалізації вказаної квартири.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 6 жовтня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 березня 2014 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року, у справі №754/3686/14-ц було замінено сторону у виконавчому провадженні №25426593, а саме: замінено стягувача ВАТ Банк «БІГ Енергія» на TOB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві при розгляді листа TOB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» проведено перевірку виконавчого провадження №25426593 та від 3 квітня 2015 року винесено постанову якою скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 6 жовтня 2014 року №25426593, з підстав, що державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса не направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником.

Вважаючи постанову начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 3 березня 2015 року протиправною та такою, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що у відповідача були всі передбачені чинним законодавством підстави для прийняття оскаржуваної постанови при цьому посилаючись на статті 11, 83 Закону України «Про виконавче провадження».

Втім, колегія суддів з такими висновками судів не погоджується та вважає їх передчасними.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Тобто обов'язком державного виконавця є вчинення дій безпосередньо передбачених виконавчим документом.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що до виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень державною виконавчою службою віднесені виконавчі написи нотаріусів.

Згідно частини 1 до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Згідно частин 1 та 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом розгляду даного позову є оскарження дій начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03 квітня 2015 року при прийнятті постанови про скасування постанови від 06 жовтня 2014 року «Про повернення виконавчого документа стягувачу».

Оскаржувана постанова обґрунтована тим, що державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса не було направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником.

При цьому, судами попередніх інстанцій належним чином не перевірено і не мотивовано законність прийнятої відповідачем постанови від 3 квітня 2015 року з урахуванням вимог частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки суди встановивши, що начальник ВДВС вправі здійснювати контроль за правильністю і повнотою виконання рішення та діями державного виконавця при виконанні виконавчого документа, не досліджували чи правомірна безпосередньо підстава яка слугувала скасуванню попередньої постанови державного виконавця «Про повернення виконавчого документа».

Тобто, судам при новому розгляді справи необхідно дослідити та мотивувати, чи правомірні дії відповідача і чи вчинені вони на підставі чинного законодавства, з урахуванням вимог частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій вказаним обставинам належної правової оцінки не надали, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Частинами другою та третьою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Допущене судами попередніх інстанцій порушення вимог процесуального законодавства є підставою для скасування оскаржених рішень і направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді судам слід враховувати наведене та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

М.М.Олексієнко

Ю.Й.Рецебуринський