Справа № 826/338/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2016 року № 826/338/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Балась Т.П., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області Державної судової адміністрації України Державної казначейської служби України
провизнання відмови протиправною та стягнення вихідної допомоги,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, в якому просить:

- визнати протиправними відмову Державної судової адміністрації України, викладену у листі П1357-15-1409/15 від 17.11.2015, та відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, викладену у листі №4188/15вих від 23.11.2015, виплачувати вихідну допомогу судді у відставці ОСОБА_1;

- стягнути з Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 194 880,00 грн.;

- покласти на Державну казначейську службу України виконання судового рішення про стягнення з Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 194 880,00 грн. в порядку ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Державною судовою адміністрацією України та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Луганській області безпідставно відмовлено у виплаті позивачу вихідної допомоги, у відповідності до положень ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, яка діяла станом на момент набуття останнім права на вихід у відставку (10.02.2011), оскільки вказана правова норма повинна застосовуватися саме станом на 10.02.2011, а не на момент прийняття Вищою радою юстиції та/або Верховною Радою України рішення про звільнення судді.

Під час судового розгляду справи позивачем заявлені позовні вимоги підтримано у повному обсязі, які він просив суд задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши, що станом на момент звільнення позивача з посади судді положення ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», які передбачали право на вихідну допомогу, втратили чинність.

Державна казначейська служба України явку свого представника у судове засідання не забезпечила, заперечень проти заявлених позовних вимог не надала, з огляду на що суд ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 29.03.1994 обрано суддею.

Надалі, позивач звернувся до Вищої ради юстиції із заявою від 01.04.2014 про внесення подання про звільнення останнього з посади судді Стахановського міського суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку, яка отримана Вищою радою юстиції 03.04.2015, у відповідності до відмітки на даній заяві, копія якої наявна у матеріалах справи.

На підставі викладеного, постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 №634-VIII у зв'язку з поданням заяви про відставку суддю Стахановського міського суду Луганської області Попкова Олександра Георгійовича постановлено звільнити з посади судді.

При цьому, наказом Стахановського міського суду Луганської області від 05.08.2015 №3 наказано звільнити ОСОБА_1 з посади судді Стахановського міського суду Луганської області з 05.08.2015 та виплатити останньому компенсацію за невикористану додаткову відпустку за відпрацьований 2014 рік тривалістю 15 календарних днів.

З урахуванням викладеного, позивачем направлено на адресу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та Державної судової адміністрації України заяву від 26.10.2015, в якій просив виплатити йому вихідну допомогу у зв'язку зі звільненням через вихід у відставку.

За результатами розгляду вказаної заяви, листами від 17.11.2015 №П1357-15-1409/15 та від 23.11.2015 №4188/15вих Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області повідомили позивача про відсутність законодавчо мотивованих підстав для виплати останньому вихідної допомоги, оскільки положення ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» були виключені, відповідно до вимог Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України».

Вважаючи таку відмову у виплаті вихідної допомоги необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, і забезпечував право кожного на справедливий суд, є Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (надалі - Закон України «Про судоустрій та статус суддів»).

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно з ч.ч. 1, 3-4 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент прийняття постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 16.07.2015 №634-VIII), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

У той же час, станом на момент звільнення позивача з посади судді та відрахування його зі штату Стахановського міського суду Луганської області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 виключено ст. 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення ст. 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (16.07.2015).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого адміністративного суду України від 04.10.2016 у справі №К/800/17180/16 та від 04.10.2016 №К/800/17188/16, а також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.10.2016 у справі №К/800/7829/16.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відмову у задоволенні останніх.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Т.П. Балась

А.В. Літвінова