Справа № 826/13623/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 листопада 2016 року № 826/13623/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаРеєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Перша Київська державна нотаріальна контора, Прокуратура Голосіївського району м. Києва, ОСОБА_3,
про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Першої Київської державної нотаріальної контори, Прокуратури Голосіївського району м. Києва, ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві щодо державної реєстрації обтяження квартири №49, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Головне територіальне управління юстиції в м. Києві скасувати державну реєстрацію обтяження (арешт нерухомого майна) квартири №49, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що здійснено запис №7584776.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем 1/3 квартири №49, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 25 жовтня 2004 року на зазначену квартиру накладено обтяження (арешт) на підставі Листа Прокурора Московського району м. Києва та зареєстровано Третьою особою - Першою Київською державною нотаріальною конторою. Протягом 2013 року батько позивача - ОСОБА_4 було направлено до третіх осіб - Першої Київської державної нотаріальної контори та Прокуратури Голосіївського району м. Києва запити щодо підстав накладення арешту на зазначене майно та його реєстрації. На думку позивача, наявність незаконного арешту на квартиру, що є складовою частиною спадкового майна, є порушенням його прав та унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом для захисту своїх прав та інтересів із даним адміністративним позовом.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у його запереченнях на адміністративний позов.

Треті особи явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлені, про що є відомості в матеріалах справи, заяву щодо причин неприбуття у судове засідання ними суду не надано. Третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора 03 серпня 2015 року надіслала до суду заяву, в якій просить суд продовжити розгляд справи без участі її представника.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та неприбуття третіх осіб - Прокуратури Голосіївського району м. Києва та ОСОБА_3 у судове засідання, суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено в Свідоцтві про право власності на житло НОМЕР_1, виданого 09 лютого 1994 року Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації, власниками квартири №49, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 його син - ОСОБА_8, отримав у спадщину 1/3 квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Київською нотаріальною конторою 19 січня 1996 року №6-153, копія якого наявна в матеріалах справи.

Як зазначено в адміністративному позові, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, а спадкоємцем її майна за заповітом був її син - ОСОБА_8.

Позивачем в адміністративному позові зазначено, що при оформленні його батьком - ОСОБА_8 спадщини, він (ОСОБА_8) отримав Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався, що 25 жовтня 2004 року на квартиру накладено обтяження (арешт) на підставі Листа Прокурора Московського району м. Києва №3-К від 24.02.1998 року та зареєстровано в Першій Київській нотаріальній конторі за реєстровим номером 3-891.

Батько позивача - ОСОБА_8 з метою отримання інформації щодо причин накладення арешту на зазначене вище майно звернувся до відповідача та третіх осіб - Першої Київської державної нотаріальної контори та Прокуратури Голосіївського району м. Києва із запитами.

Листом Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2013 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 16), рекомендовано батьку позивача - ОСОБА_8 звернутись до органу або посадової особи, якими встановлено обтяження для вирішення питання про винесення процесуального документу, на підставі якого проводиться державна реєстрація припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Листом третьої особи - Першої Київської нотаріальної контори від 06 листопада 2013 року №9840/02-32, копія якого також наявна в матеріалах справи (а.с. 17), повідомлено батька позивача - ОСОБА_8, що відповідно до номенклатури справ державної нотаріальної контори за 1998 рік, термін зберігання розпоряджень по накладенню та зняттю заборон - 3 роки, у зв'язку з зазначеним надати запитувану інформацію неможливо.

Листом третьої особи - Прокуратури Голосіївського району м. Києва від 06 грудня 2013 року №51/825-13 (3107с-19), копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 18), повідомлено батька позивача - ОСОБА_8, що спірне обтяження на зазначену квартиру нею не накладалось, відповідно у неї і відсутні документи щодо підстав накладення такого обтяження. За таких обставин підстави для зняття третьою особою обтяження на зазначену квартиру відсутні.

Згідно з п. 1 частини другої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта і відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, зокрема, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

А згідно з частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) №1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Відповідно до частини першої ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15 за позовом до Президента України Порошенка П.О., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про визнання незаконним акта Президента України, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

А як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року №21-1115во10 у справі за позовом Акціонерного товариства «Санофі-Авентіс Франція» до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи: Державне підприємство «Державний фармакологічний центр Міністерства охорони здоров'я України», Відкрите акціонерне товариство «Фармак», Компанія «Мілі Хелскере Лімітед», Компанія «Новахім Індастріз Лімітед» про визнання протиправними та скасування рішень, відповідно до статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Як зазначено в адміністративному позові, наявність незаконного арешту на квартиру, що є складовою частиною спадкового майна, є порушенням прав позивача та унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину. Тобто, позивач в обґрунтування адміністративного позову посилається на обставини, що склались відносно його померлого батька - ОСОБА_8, проте, будь-які докази звернення позивача до відповідача та прийняття відповідачем рішення із зазначеного питання, яке порушує саме його права та інтереси, в матеріалах справи відсутні.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Розподіл судових витрат підлягає здійсненню у відповідності до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 11, 69-72, 94, 160-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук