Справа № 822/1944/16
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2016-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1944/16
У Х В А Л А

08 листопада 2016 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі :головуючого-суддіОСОБА_1
при секретарі за участі: ОСОБА_2 представника позивача - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини ухвали згідно ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4, позивач) звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у прийнятті вимог ОСОБА_4 як кредитора АТ "Банк "Фінанси та кредит";

- поновити строк на включення ОСОБА_4 до реєстру вимог акцептованих кредиторів ОСОБА_6 товариства "Банк "Фінанси і кредит" та зобов'язати відповідача внести зміни до реєстру акцептованих вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 товариства "Банк "Фінанси і кредит" в частині включення ОСОБА_4 з розрахунковою сумою 258656,24 грн. до відповідної черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ОСОБА_6 товариства "Банк "Фінанси і кредит" з одночасним внесенням пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб змін до реєстру акцептованих вимог.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.10.2016 відкрито провадження у справі №822/1944/16 та призначено судове засідання на 08.11.2016.

08.11.2016 до суду надійшло клопотання представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що згідно ч.3 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом", ст.1 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.12 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спори, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Також представник відповідача посилається на постанови Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, згідно яких на спори, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти закриття провадження у справі.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися та повноважних представників не направили, про причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

08.11.2016 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання мотивоване неможливістю бути присутнім у даному судовому засіданні у зв'язку з участю в іншій справі. Суд враховує, що вказана обставина не позбавляє можливості участі в судовому засіданні відповідача або іншого його повноважного представника. Враховуючи зазначене, неявка відповідача в судове засідання 08.11.2016 визнана судом неповажною. Відтак, клопотання про відкладення розгляду справи не належить до задоволення.

Враховуючи думку представника позивача, суд вважає можливим проведення судового засідання за їх відсутності.

Розглянувши клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, заслухавши у судовому засіданні думку представника позивача, суд дійшов висновку про його необґрунтованість та відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною 1 ст.244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає за доцільне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, з огляду на наступне.

Висновок Верховного Суду України у зазначених постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вищевказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку, визначеному ГПК України.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Таким чином, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Разом з цим, згідно з ч.3 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу на те, що в даній адміністративній справі вирішуються спірні правовідносини в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначено повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

На підставі системного аналізу вищевказаних положень, суд дійшов висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Зокрема, в силу положень ст.7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Отже, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким, в свою чергу, не передбачено порушення справи про банкрутство в господарському суді, а тому в даному випадку застосування Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не підлягає.

За приписами ч.1 ст.55, ч.3 ст.124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

За змістом ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміну "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суд повинен враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суд повинен враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п.1 ч.1 ст.3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17, ч.1 ст.171 та ч.1 ст.171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суд повинен звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративного суду щодо вирішення адміністративних справ, суд враховує, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

- понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п.1 ч.1 ст.3 КАС України;

- визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч.1 ст.17 КАС України;

- встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч.2 ст.17 КАС України);

- встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч.3 ст.17 КАС України).

Із підстав, передбачених ч.1 ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною 2 ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч.1 ст.54 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст.3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, ст.38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Враховуючи наведене в сукупності, а також з метою дотримання положень ст.17 КАС України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14 та вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про помилковість позиції представника відповідача, а тому вважає, що в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі №822/1944/16 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 09.11.2016.

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1