Справа № 820/4251/16
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 листопада 2016 р. № 820/4251/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Зінченка А.В.

Суддів - Панченко О.В., Спірідонова М.О.

При секретарі - Абоян І.І.

За участі:

представника відповідача - Кезля М.Д.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд визнати протиправним "Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні" від 22.02.2016 року Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області та скасувати пункт 14 (підпункти 14.1-14.3) Наказу № 36 Державної міграційної служби "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" від 10.03.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення є необґрунтованими та незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши надані до справи матеріали, вислухавши пояснення представника відповідачів, колегією суддів встановлено такі обставини справи.

Судом встановлено, що позивач - громадянин СРВ ОСОБА_4, у 1987 році прибув до України з метою працевлаштування. Згодом позивач залишився на постійне проживання в Україні.

26.09.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні та у 2014 році здійснено обмін такої посвідки у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2016 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою щодо отримання громадянства своєї дитини.

У відповідь на неї позивач отримала лист від 19.07.2016 року, в якому повідомлено, що наказом ДМС України було скасовано посвідку ОСОБА_4 на постійне проживання в Україні та пропонувалося прибути до ГУ ДМС України в Харківській області для роз'яснення положень імміграційного законодавства.

Так, згідно Висновку ГУ ДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 22.02.2016 року визнано, що висновок від 26.09.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області про задоволення клопотання громадянина СРВ ОСОБА_4 про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».

Також, згідно п. 14-14.3 наказу ДМС України № 36 від 10.03.2016 року на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 22.02.2016 року: скасовано повністю рішення відділу ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області від 26.09.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання гр. СРВ ОСОБА_4, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню, видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ХР № 09441 від 29.09.2003 року та серії ІН № 034822 від 30.01.2014 року, також начальникові ГУ МВС в Харківській області доручено забезпечити вилучення вказаних у підпункті 14.2 п. 14 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач, не погоджуючись із вказаними діями відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Колегією суддів встановлено, що видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз. 3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку.

Під час видачі посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому продовженні терміну дії посвідки та її обміні у 2014 році ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1987 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень, та позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Разом з тим, у 2016 році ГУ ДМС України в Харківській області, керуючись тією ж самою нормою Закону обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 22.02.2016 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України наказом № 36 від 10.03.2016 року скасовано як рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 26.09.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання позивача так і видані на підставі цього рішення посвідок на постійне проживання серії ХР № 09441 від 29.09.2003 року та серії ІН № 034822 від 30.01.2014 року.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах. Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому продовженні терміну дії посвідки та її обміні у 2014 році ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області та ГУ ДМС України в Харківській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювали, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні та протиправність оскаржуваного висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 22.02.2016 року.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про скасування пункту 14 (підпункти 14.1-14.3) Наказу № 36 Державної міграційної служби "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" від 10.03.2016 року, оскільки оскаржуваний наказ, зокрема пункт 14, прийнятий на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 22.02.2016 року, який судовим розглядом визнаний протиправним.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 11, 69- 71, 160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним "Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні" від 22.02.2016 року Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області.

Скасувати пункт 14 (підпункти 14.1-14.3) Наказу № 36 Державної міграційної служби "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" від 10.03.2016 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Постанова в повному обсязі виготовлена 09 листопада 2016 року.

Головуючий суддя А.В. Зінченко

Судді О.В. Панченко

М.О. Спірідонов