Справа № 819/2760/13-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2016 року м. Київ К/800/50568/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Вербицької О.В., Маринчак Н.Є.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представника відповідача: Олексюка Р.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року

у справі №819/2760/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - Підприємець) звернувся в суд з позовом до Тернопільської обласної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області (далі - Інспекція) про скасування податкових повідомлень-рішень від 04 вересня 2013 року № , № .

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року, позов задоволено: скасовано податкове повідомлення-рішення від 04 вересня 2013 року № в сумі 3 117,37 грн.: 2 078,25 грн. податок на доходи фізичних осіб, 1 039,12 грн. штрафних санкцій; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією проведено перевірку Підприємця, за результатами якої складено акт від 2 серпня 2016 року № 7/19-00-17-02-20/, згідно з яким позивачем порушено зокрема вимоги:

- пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України),

- підпунктів 16.1.5, 16.1.12 пункту 16.1 статті 16, пункту 44.1, пункту 44.3, пункту 44.4 статті 44 ПК України.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 04 вересня 2013 року,

- №, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 27 088, 05 грн.;

- № , яким застосовано до позивача штраф у розмірі 510,00 грн.

Фактичною підставою збільшення грошових зобов'язань на підставі вказаних податкових повідомлень-рішень стали висновки відповідача про те, що позивачем не надано до перевірки документального підтвердження здійснення витрат за 2012 рік у сумі 120 391, 00 грн., а таким чином позивачем безпідставно сформовано дані податкового обліку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 04 вересня 2013 року № в сумі 3 117,37 грн.:в тому числі 2 078,25 грн. податок на доходи фізичних осіб, 1 039,12 грн. штрафні санкції суди попередніх інстанцій виходили із того, що при проведення контрольного заходу відповідачем не враховано результати перевірки, зафіксовані в акті від 11 березня 2013 року, згідно з яким документально не підтверджено витрати, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 2 078,25 грн. Таким чином, платника податків не може бути повторно притягнуто до відповідальності за одне й те ж правопорушення.

Висновки судів у цій частині сторонами не оскаржується, правильність таких висновків сторони не ставлять під сумнів.

Роблячи висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що дані податкового обліку позивача документально не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами ПК України.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК України об'єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статі 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Обов'язок підтвердження господарських операцій кореспондується з визначеними пунктами 16.1.5 та 16.1.12 пункту 16.1 статті 16 ПК України обов'язками подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов'язаних із визначенням об'єктів оподаткування (податкових зобов'язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов'язані з обчисленням та сплатою податків та зборів, а також обов'язок забезпечувати збереження документів, пов'язаних з виконанням податкового обов'язку, протягом строків, установлених цим Кодексом.

Так, за змістом пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 44.3 статті 44 ПК України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Отже, платник податків зобов'язаний підтверджувати дані податкового обліку на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. При цьому чинне податкове законодавство не містить положень, які б надавали право платнику податків не надавати такі документи в разі якщо вже здійснювався податковий контроль щодо них.

Разом з тим, Підприємцем не підтверджено ані під час перевірки, ані під час судового розгляду наявності у нього документів, які б підтвердили дані його податкового обліку.

Твердження позивача в касаційній скарзі про факт виїмки у Підприємця первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, правоохоронними органами не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено дані податкового обліку первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку, фінансової звітності, та іншими документами, пов'язаними з обчисленням і сплатою податків і зборів та не забезпечено надання таких документів до перевірки, попередні судові інстанції дійшли юридично правильно висновку про часткову обґрунтованість здійсненого відповідачем донарахування грошових зобов'язань та штрафних санкцій на підставі оскаржуваних актів індивідуальної дії.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
О.В. Вербицька

Н.Є. Маринчак