Справа № 810/2342/16
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року 810/2342/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - суддя Виноградова О.І., судді: Балаклицький А. І., Щавінський В.Р.,

при секретарі судового засідання Мкртчян Н.Ц.,

за участю:

представника позивача - Антохов Я.В.,

представника відповідача 1 - Гусева В.С.,

представника відповідача 2 - Гусева В.С.,

представника відповідача 3 - Гусева В.С.,

третя особа - Іваницька Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС"

до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа - Міністерство фінансів України

про визнання незаконними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

26 липня 2016 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" (далі - позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1), Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області (далі - відповідач 2), Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач 3), третя особа - Міністерство фінансів України про:

- визнання незаконним і скасування рішення (листа) відповідача 3 від 11 грудня 2015 р. № 13844/10/10-13-11-02-10;

- визнання незаконним і скасування рішення відповідача 2 від 22 лютого 2016 р. № 421/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги;

- визнання незаконним і скасування рішення відповідача 1 від 17 травня 2016 р. № 10715/6/99-99-08-02-01-15 про результати розгляду скарги;

- зобов'язання відповідача 3 включити відомості з поданих позивачем копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць листопад 2015 р. до облікових даних щодо позивача в інформаційних базах даних відповідача 1 (а.с. 45).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- відповідачем 3 було безпідставно відмовлено у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період - листопад 2015 р. на машинозчитувальному носієві з посиланням на Закон України «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 р. №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), яким з 1 січня 2015 р. скасована норма Податкового кодексу України (далі - ПК України) про зобов'язання платника податків подавати до органу Державної фіскальної служби копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді (п. 201.15 ст.201 розділу V ПК України);

- вважає, що у спірних правовідносинах слід керуватися наказом Міністерства фінансів України від 22 вересня 2014 р. "Про затвердження форми реєстру виданих та отриманих податкових накладних та порядку його ведення" № 958 (далі - наказ Мінфіна № 958), який був чинний на дату подачі позивачем листа вих. № 169/15;

- вважає необґрунтованим рішенням відповідача 1 від 17 травня 2016 р. № 10715/6/99-99-08-02-01-15 про результати розгляду скарги та відповідача 2 від 22 лютого 2016 р. № 421/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги, якими у задоволенні скарг позивача було відмовлено, оскільки, на думку позивача, вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів Державної фіскальної служби;

- оскільки протягом 20-денного строку відповідачем 1 не було прийнято жодного рішення розпорядчого характеру (про задоволення скарги, відмову у задоволенні скарги або повернення скарги) його скарга має вважатися повністю задоволеною, а оскаржуване рішення (лист) відповідача 3 від 11 грудня 2015 р. № 13844/10/10-13-11-02-10 скасованим;

- оскаржувані рішення відповідачів 1, 2 є протиправними, оскільки не містять мотивів та висновків на підтвердження правомірності відмови відповідача 3 у прийнятті копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за листопад 2015 р.

Відповідачі 1, 2, 3 подали до суду письмові заперечення, в яких позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити, посилаючись на те, що Законом № 71-VIII впроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість (далі - ПДВ), яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, та одночасно скасовано у п. 201.15 ст.201 ПК України норму щодо зобов'язання платника податків подавати до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних (а.с.136-141).

Зазначили, що ПК України має вищу юридичну силу, ніж наказ Мінфіна № 958, а отже, у даному конкретному випадку позивачу слід керуватися ПУ України.

Суд, у судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

25 травня 2006 р. позивач зареєстрований як юридична особа, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 94-97).

12 січня 2015 р. між позивачем та відповідачем 3 було укладено договір про визнання електронних документів, згідно з яким податковим органом визнаються податковою звітністю подані позивачем податкові документи (податкова звітність, реєстри отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інші звітні податкові документи) в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу (а.с. 170-174).

10 грудня 2015 р. позивачем було подано до відповідача 3 лист вих. № 169/15, в якому зазначалося, що позивач подає копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі за звітний період - листопад 2015 р., який зберігається на машинозчитувальному носії інформації (а.с. 64).

До цього листа було долучено копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних (код за ) в електронній формі за звітний податковий період листопад 2015 р. на флеш носієві «Kingston», серійний номер Т-001, ємністю 32 гігабайт у файлі « 9389J20151013» у кореневій директорії (папці) з можливістю машинного зчитування через USB (а.с. 64).

10 грудня 2015 р. зазначений лист було зареєстровано відповідачем 3 вх. № 23086/10.

11 грудня 2015 р. відповідачем 3 на адресу позивача було направлено лист вих. № 13844/10/10-13-11-02-10, яким позивачу було роз'яснено, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних ("за формою J1201508") починаючи зі звітності за січень 2015 р. до контролюючого органу не подається (далі - лист № 13844/10/10-13-11-02-10) (а.с. 65).

25 січня 2016 р. позивачем було направлено на адресу відповідача 2 скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 30/6 (а.с. 66-70).

22 лютого 2016 р. відповідачем 2 було направлено на адресу позивача відповідь - рішення про розгляд скарги № 421/10/10-36-11-01-10, в якій зазначалося, що порушень при наданні відповідачем 3 рішення (листа) № 13844/10/10-13-11-02-10 не встановлено (далі - рішення № 421/10/10-36-11-01-10) (а.с. 71).

1 квітня 2016 р. позивачем було подано до відповідача 1 скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 50/16 (а.с. 72-78).

Крім того, у цей же день позивачем було подано до третьої особи скаргу про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 53/16 (а.с.79-85).

19 квітня 2016 р. третя особа листом № 31-11120-09-10/11324 направила зазначену скаргу позивача до відповідача 1 для розгляду та надання відповіді (а.с. 87).

25 квітня 2016 р. відповідачем 1 було прийняте рішення про результати розгляду скарги вих. № 9262/6/99-99-08-02-01-15, яким скаргу позивача було залишено без задоволення (далі - рішення № 9262/6/99-99-08-02-01-15) (а.с. 89).

Не погодившись з рішеннями відповідачів 1, 2, 3, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, ПК України, Законом №71-VIII, Положенням про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. N 236 (далі - Положення № 236), Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 р. N 446/2011 (далі - Положення № 446/2011).

І. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення (листа) відповідача 3 № 13844/10/10-13-11-02-10 судом встановлено таке.

Відповідно до вимог п.201.15 ст. 201 ПК України в редакції до 1 січня 2015 р. платник податку повинен був вести реєстри виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді та щомісячно подавати до контролюючого органу копії записів у них.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 р. № 71-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 р., було внесено зміни до положень ПК України, у тому числі і до п. 201.15 ст. 201 ПК України.

Так, зокрема, з 1 січня 2015 р. відповідно до вимог п. 201.15 ст. 201 ПК України зведені результати обліку операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з розділом V Кодексу, відображаються платником податку в податкових деклараціях.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що з 1 січня 2015 р. ПК України не передбачено обов'язку платників податків подавати контролюючим органам копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення (листа) відповідача 3 № 13844/10/10-13-11-02-10, зазначив, що обов'язок платника податків подавати до податкового органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних передбачений положеннями Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 958 від 22 вересня 2014 р. (далі - Порядок № 958), що прийнятий на виконання положень ПК України.

У зв'язку з цим, позивач вважає, що він зобов'язаний на виконання вимог вказаного Порядку подавати податковому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період за відповідний період, навіть у тому випадку, якщо в ПК України така норма не передбачена, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 1 Розділу І Порядку № 958 реєстр є формою для запису (реєстрації) виданих та отриманих податкових накладних.

Згідно з вимогами п. 2 Розділу І Порядку № 958 реєстр ведеться особами, зареєстрованими як платники податку на додану вартість.

Як убачається з п. 3 Розділу І Порядку № 958, реєстр ведеться в електронному вигляді у затвердженому форматі та за власним бажанням платника у паперовому вигляді.

Усі графи Реєстру, що мають вартісні показники, заповнюються в гривнях з копійками.

Платники податку щомісяця в строки, передбачені для подання податкової звітності (календарний місяць), у тому числі ті платники податку, для яких встановлено звітний податковий період - квартал, подають контролюючому органу копії записів у Реєстрах за такий період в електронному вигляді. Копії записів у Реєстрах подаються за допомогою телекомунікаційних мереж загального користування з використанням надійних засобів електронного цифрового підпису (за умови отримання їх у визначеному законодавством України порядку) у затвердженому форматі.

Отже, Порядком № 958 дійсно передбачено обов'язок платників податків подавати до податкового органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих видаткових накладних.

Разом з тим, положеннями ПК України не передбачено обов'язку платників податків подавати контролюючому органу разом з податковою звітністю копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період.

Ну думку суду, вказана конкуренція норм має розв'язуватися за загальнотеоретичними правилами вирішення колізій, а саме: ієрархічні колізії при суперечності правових норм підлягають подоланню шляхом застосування колізійного принципу lex superior derogat inferiori (лат. «вищий за силою закон відміняє закон, нижчий за силою»). Колі зійний принцип lex superior ґрунтується на закономірностях побудови ієрархічної системи законодавства та принципі законності, який у тому числі передбачає, що норми акта нижчестоящого органу не повинні суперечити нормам акта вищестоящого органу, а отже, у випадку колі зії саме норма акта вищестоящого органу і повинна бути застосована. Таким чином, колізійний принцип lex superior варто розглядати як конкретизацію принципу законності в правозастосовній сфері.

При цьому, в самому наказі Міністерства фінансів України № 958 від 22 вересня 2014 р. чітко вказано, що він прийнятий відповідно до п. 201.15 ст. 201 розділу V ПК України, редакція якого станом на 22 вересня 2014 р. передбачала обов'язок платника податків подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період в електронному вигляді.

Зміна редакції ПК України та звільнення внаслідок цього платників податків від обов'язку подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних нівелює такий обов'язок, визначений у підзаконному правовому акті, а саме - Порядку № 958.

Вказаний висновок суду відповідає приписам п. 5.2 ст. 5 ПК України, в якому передбачено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Також, п. 1.1 ст. 1 ПК України встановлено, що ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Наведене свідчить, що права та обов'язки як податкових органів, так і платників податків встановлюються виключно на рівні Податкового кодексу України.

ПК України не містить положень, які б надавали можливість в межах інших нормативно-правових актів встановлювати додаткові права та обов'язки для платників податків, які не передбачені в Кодексі.

У зв'язку з цим, суд вважає, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом в сфері податкового законодавства, зокрема, в даному випадку, Порядком № 958 не можуть встановлюватись додаткові права та обов'язки для платників податків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що платники податків, починаючи з 1 січня 2015 р. не зобов'язані подавати контролюючому органу копії записів в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних, оскільки такий обов'язок не передбачений в межах ПК України.

Крім того, ПК України також не встановлено обов'язку і податкових органів приймати у платників податків копії записів в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних, що на думку суду, свідчить про відсутність механізму подачі-прийому вказаних документів.

Під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які обґрунтовують його позицію щодо наявності у позивача обов'язку подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідних звітний період.

Крім того, у судовому засіданні представник позивача не надав суду пояснень щодо того, якими саме положеннями ПК України встановлено обов'язок платника податків подавати копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідних звітний період та щодо того, в які саме інформаційні бази даних Державної фіскальної служби України мають бути внесені відомості з відповідних записів, а також не надав пояснень щодо того, чи існують такі бази даних взагалі та яким нормативним чи відомчим актом передбачено ведення таких баз.

Водночас, судом не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на наказ Мінфіна № 958, оскільки, як вже зазначалося, спірні правовідносини врегульовані ПК України.

Враховуючи вимоги п. 201.15 ст. 201 ПК України суд вважає, що рішення (лист) відповідача 3 № 13844/10/10-13-11-02-10 (про скасування зобов"язання подавати копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних в електронній формі) було видано правомірно, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

ІІ. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішень відповідача 1 № 10715/6/99-99-08-02-01-15 та відповідача 2 № 421/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги відповідно, судом встановлено таке.

Відповідно до вимог ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Згідно з вимогами п. 56.9 ст. 56 ПК України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у п. 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у п. 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, ст. 56 ПК України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Як убачається з матеріалів справи, скарга, подана 25 січня 2016 р. вих. № 30/16 позивачем до відповідача 2, останнім була розглянута та за результатами її розгляду 22 лютого 2016 р. було прийнято рішення № 421/10/10-36-11-01-10 (а.с. 71).

У подальшому, розгляд скарги позивача від 1 квітня 2016 р. вих. № 50/16 відбувався наступним чином: 14 квітня 2016 р. відповідачем 1 було прийнято рішення № 8348/6/99-99-11-02-02-15 про продовження строку розгляду скарги до 3 червня 2016 р. включно, а 25 квітня 2016 р. прийнято рішення № 9262/6/99-99-08-02-01-15 (а.с. 88-89).

Наведене свідчить, що відповідачами 1, 2 скарги позивача були розглянуті в порядку та строки, встановлені ПК України.

Посилання позивача на необґрунтованість змісту спірних рішень відповідачів 1,2, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даному випадку предметом дослідження є дотримання суб'єктами владних повноважень конкретних юридичних норм при прийнятті спірних рішень.

Крім того, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Проте, суд вважає таке твердження помилковим з таких підстав.

Як вже зазначалося, відповідно до вимог п. 56.3 ст. 56 ПК України, скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з вимогами п. 55.2 ст. 55 ПК України, контролюючими органами вищого рівня є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць; контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до вимог п. 1 Положення № 236 відповідач 1 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Як убачається з п. 1 Положення № 446/2011, третя особа є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики (крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики), політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку, у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Згідно з вимогами п. 3 Положення № 446/2011 одним з основних завдань третьої особи є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

За твердженням позивача, відповідач 1 є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте, не забезпечує її формування (таким органом є третя особа), а отже, позбавлений права на розгляд скарг, поданих платниками податків в порядку ст. 56 ПК України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням норм чинного законодавства, оскільки згідно з вимогами п. 3 Положення № 236 одним з основних завдань відповідача 1 є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

Отже, суд вважає, що твердження позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме відповідач 1 є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку ст. 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд не погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності у відповідача 2 повноважень щодо розгляду скарги позивача на рішення відповідача 3.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як убачається з п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Наведене свідчить, що до адміністративного суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи у разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Наведене свідчить, що рішення відповідачів 1, 2 про результати розгляду скарг не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку та самі по собі не породжують настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2015 р. (номер судового рішення в ЄДРСР - 44320586).

Водночас, судом не може бути враховано твердження позивача про те, що спірними рішеннями відповідачів було порушено його право на самостійне визначення способу ведення узагальнення інформації, оскільки воно не було жодним чином обґрунтовано.

Крім того, при вирішенні справи судом враховано, що на контролюючі органи покладено функції, передбачені ст. 19 1 ПК України, та інші функції, визначені законами України.

Проте, у судовому засіданні позивачем жодним чином не було обґрунтовано твердження щодо наявності у відповідача 3 обов'язку по перенесенню реєстру виданих та отриманих податкових накладних з поданого машинозчитувального носія до електронної бази даних податкових органів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що рішення відповідача 1 № 10715/6/99-99-08-02-01-15 та відповідача 2 № 421/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарг позивача є правомірними, а отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

ІІІ. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача 3 включити відомості з поданих позивачем копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період - листопад 2015 р. до облікових даних щодо позивача в інформаційних базах даних відповідача 1 судом встановлено таке.

Позовні вимоги в цій частині є похідними від позовних вимог, викладених у п.п. 2-4 прохальної частини позовної заяви, а отже, відмова у задоволення перелічених первинних вимог є підставою для відмови у задоволенні і похідних від них вимог.

При вирішенні справи судом враховано, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами п.п. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Враховуючи те, що жодним актом законодавства не передбачено обов'язку контролюючих органів по включенню відомостей з поданих платником податків копій записів у реєстрах виданих та отриманих видаткових накладних до облікових даних такого платника податків у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, суд не вбачає правових підстав для спонукання відповідача вчинити дії, не передбачені законодавством, оскільки наведене я прямим порушенням ч. 1 ст. 19 Основного Закону.

При цьому, суд зауважує, що передумовою задоволення позову про спонукання відповідача вчинити певні дії є або наявність нормативно-правового акта, яким передбачений обов'язок особи вчинити такі дії, від здійснення чого вона ухиляється, або факт об'єктивного порушення права позивача внаслідок невчинення таких дій, підтверджений належними доказами.

Наявність будь-якої з цих умов позивачем під час розгляду справи суду не доведена.

До того ж згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Вказане положення відповідає ст. 55 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадян Проценко Р.М., Ярошенко П.П. та інших громадян щодо офіційного тлумачення ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 р. зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав, свобод та інтересів.

Отже, за змістом вищенаведених статей КАС України порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє, суд має відмовити в позові.

При вирішенні позовних вимог в цій частині судом враховано, що позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач 3 своїми діями порушив його прав або інтересів.

За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що і було зроблено відповідачами 1,2,3.

При вирішенні справи суд приймає до уваги, що наявність дійсного (фактичного) порушення відповідачами 1, 2, 3 прав та інтересів позивача має бути доведена належними та допустимими доказами саме позивачем.

Проте, подані позивачем докази не підтверджують обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, та не спростовують доводи та заперечення відповідачів 1, 2, 3.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими (у повному обсязі) та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Виноградова О.І.

Судді: Балаклицький А. І.

Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови 25 жовтня 2016 р.