Справа № 826/4485/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4485/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.,В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника громадянина Ірану ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ірану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення від 03.03.2016 року №13-16, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року громадянин Ірану ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області, в якому просив суд:

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 13-16 від 03.03.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання громадянина Ірану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_6 - представником громадянина Ірану ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, у якій скаржник просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2016 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що оскаржуване рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, оскаржене рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, громадянин Ірану ОСОБА_5 звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.01.2016 року, в обґрунтування якої вказано про неможливість позивача повернутися до Ірану у зв'язку зі зміною релігії, а саме: навернення у християнство.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято наказ від 21.01.2016 року №3 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особі без громадянства ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1».

В обґрунтування вказаного наказу зазначено, що ОСОБА_5 вже звертався 11.04.2014 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, за результатами чого прийнято рішення від 14.10.2014 року №510-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке під час судового оскарження залишено без змін. Проаналізувавши заяву від 21.01.2016 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області зроблено висновок про ідентичність причин, через які позивач покинув країну громадянської належності, які були зазначені при попередньому зверненні останнього до управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, із зазначенням того, що умови, передбачені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінились, оскільки позивач, в порушення міграційного законодавства, не залишав територію України.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження наказу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 21.01.2016 року №3, позивачем подано відповідну скаргу до Держаної міграційної служби України, розглянувши яку відповідачем складено висновок від 01.03.2016 року та прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03.03.2016 року №13-16.

Встановивши обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе перейти до визначення правового регулювання спірних правовідносин та оцінки наданих доказів.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 21.01.2016 року ОСОБА_5, як громадянин Ірану вернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України в Хмельницькій області. Для підтвердження своєї особи надав оригінал освідчення особи без громадянства НОМЕР_1, яке видане в Азербайджані 08.10.2012 року, дійсне до 08.10.2014 року.

Проведеною перевіркою було встановлено, що ОСОБА_5 вже звертався 11.04.2014 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України в Чернівецькій області. За результатом розгляду цієї заяви Державною міграційною службою України було прийнято рішення від 14.10.2014 року №510-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особі без громадянства ОСОБА_5.

Заявник скористався правом оскаржити вказане рішення в установленому законодавством порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2014 року по справі №826/17462/14 в задоволенні адміністративного позову про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 14.10.2014 року № 510 -14 та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року - без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.11.2015 року касаційну скаргу залишено без вдоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року - без змін.

Також, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 не відразу звертався по прибутті до України за визнанням його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так, проживаючи в Україні з 2012 року перебував на посвідці на тимчасове проживання, серії НОМЕР_2 з терміном дії до 12 вересня 2013 року виданої УДМС України в Кіровоградській області, та в подальшому отримав відмову в продовженні терміну перебування в Україні.

Важливо зауважити, що датою хрещення заявника є 29.01.2014 року, тобто уже на території України, на думку колегії суддів, несвоєчасність звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про те, що у заявника відсутні побоювання зазнати переслідувань на батьківщині. Крім того, ОСОБА_5 протягом 18 років проживав на території Азербайджану, отже мав можливість звернутись до компетентних органів влади з приводу надання йому статусу біженця в цій країні.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частиною 22 статті 1 Закону визначено, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, цілком очевидно, що у разі, якщо побоювання позивача дійсно мали суттєвий характер, то він неодмінно звернувся б за захистом, ще перебуваючи на території Азейбарджану, де він тим більше не був ізольований від цієї можливості, оскільки міг вільно пересуватись по її території.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що заявником не доведено наявність підстав, передбачених п. 1 чи п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

Щодо посилань апелянта на розширення поняття «особа, яка потребує додаткового захисту», колегія суддів зазначає, що внаслідок таких змін, якими визначення особи, яка потребує додаткового захисту, доповнено словами «…або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань» у спірних правовідносинах не впливають на суть прийнятого рішення, як і на підстави звернення позивача з проханням про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що вказано вище.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб'єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

Разом з тим, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що останнім відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Отже, оскаржене рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, оскаржене рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника громадянина Ірану ОСОБА_5 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 02 листопада 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.