Справа № 826/9048/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 жовтня 2016 року № 826/9048/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за участю третьої особи - ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - відповідач) за участю третьої особи - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просить суд: скасувати рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, яке було прийнято 18.10.2010 на підставі договору довічного утримання від 11.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстрованого в реєстрі за №13116.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що право власності за третьою особою було зареєстровано на підставі договору довічного утримання, який, в свою чергу, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.02.2016 №759/17757/15-ц розірвано, а право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1

Відповідач подав письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства, а справу розглянути за його відсутності.

Враховуючи неявку відповідача та з огляду на наявність його клопотання про розгляд справи за відсутності останнього, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєстровано 18.10.2010 право власності на ? квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер 31799647, номер запису: 3496 в книзі: д. 1266-196) на підставі договору довічного утримання, посвідченого 11.10.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.

В подальшому, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.02.2016 №759/17757/15-ц вказаний вище договір розірвано, а право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1

Позивач стверджує, що даний час остання позбавлена можливості реалізувати своє право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його державної реєстрації, оскільки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься запис про державну реєстрацію права власності на вказану вище квартиру за третьою особою, що в свою чергу, є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту та відновлення своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону №1952-ІV).

Статтею 19 Закону №1952-IV (у редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) визначено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, серед іншого, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Відповідно до п. 1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за №157/6445 установлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З вказаного слідує, що державна реєстрація прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав станом на час прийняття спірного рішення здійснювалася комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання.

Як вже було зазначено вище, комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєстровано 18.10.2010 право власності на ? квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер 31799647, номер запису: 3496 в книзі: д. 1266-196) на підставі договору довічного утримання, посвідченого 11.10.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.

Тобто, аналізуючи вказане суд приходить до висновку, що у відповідача станом на час вчинення реєстраційної дії були підстави для реєстрації права власності на ? квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання.

Проте, суд оцінюючи наявні в справі документи та матеріали звертає увагу на наступне.

Так, судом в ході розгляду справи встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.02.2016 №759/17757/15-ц договір довічного утримання, який був підставою для реєстрації права власності за третьою особою розірвано, а право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не потребують доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

При цьому, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Пунктом 5 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV (у редакції чинній на момент вирішення спору по суті) передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Суд зазначає, що з метою державної реєстрації прав та їх обтяжень позивач звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чмирука Олександра Юрійовича, який своїм рішенням від 20.05.2016 №29685354 відмовив у державній реєстрації прав та їх обтяжень з огляду на те, що заявлене право вже зареєстровано за іншою особою.

Процедуру прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) та скасування записів (далі - заява) Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури регулює «Порядок прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 №3502/5 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.12.2011 за №1429/20167 (далі - Порядок №3502/5).

Згідно п. 2.1 Порядку №3502/5 для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу (п. 2.6 Порядку №3502/5).

За результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав (п. 2.10 Порядку №3502/5).

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти висновку, що на даний час визначений правовий механізм скасування записів Державного реєстру прав, який полягає в поданні заявником, серед іншого, заяви та рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. В той же час, іншого правового механізму щодо скасування записів Державного реєстру прав чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що лише в разі скасування рішення державного реєстратора може бути скасовано запис Державного реєстру прав, і як наслідок, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями можуть бути усунуті.

Статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, зокрема, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З вказаного слідує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено факт визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, з урахуванням присів Порядку №3502/5, суд дійшов до висновку, що ефективним засобом правового захисту, в даному випадку, є скасування рішення відповідача про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер 31799647, номер запису: 3496 в книзі: д. 1266-196) на підставі договору довічного утримання, посвідченого 11.10.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за правилами ст. 86 КАС України, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 9, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Скасувати рішення комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 18.10.2010, реєстраційний номер №31799647, номер запису №3496, в книзі д. 1266-196 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, на підставі договору довічного утримання від 11.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстрованого в реєстрі за №13116.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов