Справа № 804/166/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2016 р. Справа № 804/166/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом приватного підприємства «Тюльпан» до Дніпропетровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, а податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України. У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені у запереченнях на позов, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Дніпропетровською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку приватного підприємства «Тюльпан» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з платниками податків ТОВ «Металообробка-2», ТОВ «МТТ-Строй», ТОВ «Технобуд Інжиніринг», ТОВ «Інтервенто» за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.
За результатами перевірки складено акт №169/22-01/30316696 від 20.11.2015 року, у висновках якого не підтверджено реальність здійснення господарських відносин з вказаними контрагентами, їх вид, обсяг, якість та розрахунки, а саме: встановлено відсутність обєктів оподаткування, безтоварність таких операцій та неможливість реального здійснення платником податків операцій з контрагентами за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року; на порушення вимог п.198.1, п.198.2, 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України з урахуванням вимог п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України підприємство занизило податок на додану вартість на загальну суму 457 411,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
В силу пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в)ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а)придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г)ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
При цьому датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Системний аналізу вказаних норм свідчить, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Судом встановлено, що у перевіряємому періоді між позивачем (замовник) та ТОВ «Металообробка-2» (виконавець) укладено договори про надання послуг № 20120307/У від 03.07.2012 року та № 20120207/У від 02.07.2012 року, за умовами яких на виконавця покладено обов'язки надати замовнику послуги, пов'язані з проведенням рекламних промо-акцій та підготовки дослідницьких проектів.
Розрахунки за вказаними договорами проведено сторонами у повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача пояснив, що позивач був власником об'єктів нерухомості, розташованих у Дніпропетровській області, які передавав в наступну оренду та відповідно отримував орендну плату. За таких обставин замовлення послуг, визначених умовами вищевказаних договорів, пов'язано із організацією господарської діяльності позивача, оскільки результатом даних послуг було отримання необхідної господарської інформації по ринку нерухомості в Дніпропетровській області, а також, зважаючи на наявну комерційну ціль проектів, з передачі в оренду нерухомого майна позивача.
Між позивачем (покупець) і ТОВ «Технобуд Інжиніринг» (постачальник) укладено договір поставки № 20121911 від 19.11.2012 року, за яким постачальник здійснив поставку офісних меблів та оргтехніки, що підтверджується видатковими та податковими накладними № 64 від 28.11.2012 року, № 65 від 28.11.2012 року, № 66 від 28.11.2012 року, № 67 від 28.11.2012 року.
Згідно даних журналу-ордеру по рах.631 розрахунок за даним договором проведено в повному обсязі в листопаді-грудні 2012 року та в березні 2013 року.
За договором підряду № 240912 від 24.09.2012 року, укладеному між позивачем та ТОВ «МТТ-Строй» (підрядник), було проведено поточний ремонту в приватному підприємствому «Тюльпан» приміщенні (нерухоме майно) за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Матросова, 92-б.
Розрахунки за надані підрядні послуги проведено в безготівковому порядку.
Як вбачається з пояснень позивача, поточний ремонт приміщення було здійснено з метою поліпшення стану об'єкту та наступного продажу. Даний об'єкт нерухомості було реалізовано 27.11.2012 року, про що податковому органу було подано бухгалтерську довідку № 1 від 25.11.2015 року про реалізацію об'єкту нерухомості.
За даними акту перевірки висновок відповідача про нереальність господарських операцій ґрунтується на податковій інформації про контрагентів позивача, зокрема, стан платника податку, анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість, неподання звітності, неможливість проведення перевірки, розбіжність між сумою податкового кредиту, сформованого позивачем, та податковими зобовязаннями контрагентів, проте суд відхиляє таку позицію податкового органу з огляду на статтю 61 Конституції України, якою передбачено індивідуальний характер відповідальності, яка розповсюджується в тому числі і у вигляді персональної відповідальності кожного платника за ведення податкового обліку.
Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Виходячи з наведеного, якщо податковим органом встановлено нена лежне виконання контрагентом позивача своїх податкових обов'язків, відповідальність за таке невиконання або неналежне виконання пода ткового обов'язку повинно нести саме це підприємство, а порушення, допущені одним платником податків і відображені в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обовязки іншого платника податків.
Однак всупереч викладеному відповідачем не доведено, що зміна стану платників податків відбулась в періодах вчинення господарських операцій та анулювання свідоцтв платника податку на додану вартість по вищевказаним контрагентам припадає на періоди проведення операцій позивачем.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ними, а надалі і включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку за такими договорами у позивача не було.
Відносно визначеної відповідачем в акті перевірки інформації про відсутність у контрагентів приватного підприємства «Тюльпан» обладнання, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, суд зазначає, що відсутність у податкового органу інформації про наявність складів, тощо, не є доказом безтоварності господарських операцій та не спростовують реальності зазначених операцій, оскільки виконання поставок товарів та виконання робіт не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені також інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (на умовах оренди, найму за цивільними договорами, субпідряду тощо).
Стосовно зауважень податкового органу про ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних, суд зазначає, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Також незначні недоліки в заповненні реквізитів первинних бухгалтерських документів не роблять їх недійсними та не свідчать про їх неналежність і недопустимість як доказів, оскільки містять усі необхідні відомості, які дають можливість встановити зміст господарської операції, вартісний вираз, учасників господарської операції тощо.
Суд критично оцінює посилання відповідача на необачність позивача як платника податку, що товариство не перевірило ділову репутацію контрагентів та їх місцезнаходження, не оцінило ризики можливого не виконання ним договірних зобов'язань, а тому подані первинні документи не можуть бути розцінені як такі, що підтверджують факт поставки товару. В той час як матеріалами справи підтверджується, що договори є підписаними уповноваженими особами та їх підписи засвідчені печатками юридичних осіб; позивачем отримано відомості відносно наявності статусу платників податку на додану вартість; поставка товару контролювалась позивачем, про що свідчать отримані накладні та інші документи на товар. При цьому відповідач не зазначає ані в акті перевірки, ані в запереченнях, яким саме чином згідно вимог законодавства у платника податку виникає обов'язок перевіряти ділову репутацію контрагента та які дії мають свідчити про таку перевірку.
Матеріалами справи підтверджується рух активів позивача у процесі здійснення господарської операції та зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. У звязку з викладеним суд приходить до висновку, що між учасниками досліджених господарських операцій відбувся дійсний рух активів та зміни у їх майновому стані, що є обов'язковими ознаками господарської операції.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов приватного підприємства «Тюльпан» до Дніпропетровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпропетровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 07.12.2015 року № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання приватного підприємства «Тюльпан» з податку на додану вартість на суму 548 388, 75 грн., з них 438 711,00 грн. за основним платежем та 109 677,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Дніпропетровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь приватного підприємства «Тюльпан» судові витрати у розмірі 8 225,83 грн. (вісім тисяч двісті двадцять пять гривень 83 копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2016 року.

Суддя ОСОБА_1