Справа № 263/7971/16-а
Суддя: Чебанов Олександр Олегович
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Томілін О.М.
Суддя-доповідач - Чебанов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року справа № 263/7971/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією в складі головуючого судді Чебанова О.О., суддів Сіваченка І.В., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2016 року у справі № 263/7971/16-а за позовом ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради (далі - відповідач), в якому просив скасувати рішення відповідача щодо відмови у в реєстрації як внутрішньо перемішених осіб та зобов'язати УСЗН видати їм довідку про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб (а.с. 2-3).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2016 року позов було задоволено, внаслідок чого: визнано рішення Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради щодо відмови в реєстрації як внутрішньо переміщеної особи протиправним та скасовано рішення від 27 травня 2016 року Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про відмову в реєстрації ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи; зобов'язано Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради взяти на облік, як внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та видати їм довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (а.с. 160-162).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 168-170).

Апеляційний розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження з врахуванням приписів частини 6 статті 128, пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на те, що жодна з осіб, які беруть участь у справі не прибула у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, а також документи, які містяться в матеріалах адміністративної справи, встановила наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, для отримання статусу особи, яка є внутрішньо перемішеною з зони АТО, позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради. Листом УСЗН від 27.05.2016 за вихідним № 18 йому було відмовлено в отриманні статусу переміщеної особи у зв'язку з ненаданням доказів проживання у с. Широкине.

ОСОБА_2 зареєстрований з 11.04.2006 в АДРЕСА_1, що підтверджується копією його паспорту. Проте, з 2012 року він разом з сином ОСОБА_3 проживав без реєстрації у АДРЕСА_2, що підтверджується показаннями допитаними у суді першої інстанції свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та дослідженими письмовими доказами: договорами купівлі-продажу від 18.06.2012 земельної ділянки та будинку за зазначеною адресою; квитанціями щодо сплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2; медичними документами дитини, з яких вбачається що ОСОБА_3, 2010 р.н., з вересня 2012 року взятий на облік Широкинської амбулаторії (лікарні); трудовою книжкою позивача, згідно якої ОСОБА_2 з 15.05.2014 по 12.09.2014 працював на посаді звукооператора у ТОВ «Здравица-Плюс» ДОЦ «Алые Паруса», що знаходиться у с. Широкине.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітам (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Крім того, Конституція України передбачає, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24); кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання (стаття 33); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46).

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 2 ст.1 цього Закону, адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до п. 4 «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», разом із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщена особа пред'являє, за наявності - документ, що підтверджує факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (зокрема, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності).

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи та показаннями свідків повністю доведений той факт, що позивач разом з сином тривалий час проживав у с. Широкине, яке є зоною антитерористичної операції, і вимушено покинув своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства та масових порушень прав людини. А тому підпадає під дію ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і повинен бути взятий на облік як внутрішньо переміщена особа шляхом видачі відповідної довідки.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2016 року у справі № 263/7971/16-а - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2016 року у справі № 263/7971/16-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Чебанов

Судді І.В. Сіваченко

О.О. Шишов