Справа № 803/1209/16
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Справа № 876/7339/16

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Костіва М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Національної поліції у Волинській обл. про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

11.08.2016р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача ОСОБА_2 управління Національної поліції /ГУ НП/ у Волинській обл. щодо непроведення повного розрахунку з нею в день звільнення 23.11.2015р.; стягнути з відповідача на її користь 20498 грн. 39 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2015р. по 12.05.2016р. (а.с.2-3).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.28-29).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким заявлений позов задоволити (а.с.35-37).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду про неналежність спірної грошової допомоги при звільненні до структури грошового забезпечення, оцінка такої лише як окремої державної соціальної підтримки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Окрім цього, оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів національної поліції, тому в даному випадку належить застосовувати норми КЗпП України.

Також у звязку з тим, що відповідач фактично розрахувався з апелянтом 12.05.2016р., останнім не пропущений тримісячний строк звернення до суду.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не зявилися, а відтак на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, згідно наказу ГУ НП у Волинській обл. № 14 о/с від 23.11.2015р. звільнено майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 27.11.2015р.; вислуга років в календарному обчисленні на день звільнення склала 13 років 00 місяців 27 днів (а.с.4).

12.05.2016р. позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 18311 грн. 15 коп. (а.с.6, 19).

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошова допомога, передбачена ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», є одноразовою та не входить в структуру грошового забезпечення поліцейських, не являється його складовою частиною. Така допомога є окремою державною соціальною підтримкою та її виплата здійснюється після звільнення зі служби.

Отже, оскільки отримана ОСОБА_1 одноразова грошова допомога при звільненні не входить у структуру заробітної плати, відтак у відповідача є відсутнім обовязок щодо виплати вказаної допомоги в день звільнення позивача зі служби.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно яких особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п.10 постанови КМ України № 393 від 17.07.1992р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно п.3 наказу МВС України № 499 від 31.12.2007р. «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 1.12 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затв. наказом МВС України № 499 від 31.12.2007р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право.

Згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затв. наказом Міністерства фінансів України № 333 від 12.03.2012р., видатки на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюються за кодом «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Виходячи із системного аналізу наведених норм, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що одноразова грошова допомога при звільненні з органів внутрішніх справ є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується лише при звільненні з служби.

При цьому така допомога не відноситься до пенсійного забезпечення наведеної категорії осіб і не є окремою державною соціальною підтримкою.

Оскільки виплата спірної допомоги проводиться саме при звільненні поліцейського, тому її виплата повинна здійснюватися у день відповідного звільнення.

Про правильність такого висновку свідчить і подальше вдосконалення законодавцем правового регулювання спірних правовідносин.

Зокрема, згідно ч.1 ст.94 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (ч.1 ст.102 цього Закону).

Відповідно до постанови КМ України № 154 від 02.03.2016р. «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992р. N 393» поширено дію постанови КМ України № 393 від 17.07.1992р. на поліцейських; наведена постанова набрала чинності з 12.03.2016р.

Згідно постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. (діє з 02.12.2015р.) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., до складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

В частині застосування до розглядуваних правовідносин норм трудового законодавства колегія суддів враховує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.7 ст.9 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Розглядаючи заявлений позов, суд першої інстанції не врахував, що оскільки спеціальним законодавством, яке визначає порядок проходження служби в органах національної поліції, не передбачено конкретних строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Відповідно до норм КЗпП України:

ч.1 ст.116 - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

ч.1 ст.117 - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Одноразова грошова допомога при звільненні входить до грошового забезпечення позивача та в розумінні зазначених норм КЗпП України є належною працівнику сумою.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки відповідачем не проведено у день звільнення позивача повний розрахунок з останньою, при цьому спірна допомога була виплачена лише 12.05.2016р., тому на останньому лежить обовязок щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Стосовно дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом, колегія суддів враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У звязку з тим, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 12.05.2016р., тримісячний строк звернення до суду із розглядуваним позовом сплив 12.08.2016р.

Оскільки позивач звернулася до суду 11.08.2016р., тому останньою дотриманий тримісячний строк звернення до суду.

В частині покликань відповідача на поширення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» на поліцейських після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону «Про Національну поліцію», тобто, з 28.12.2015р., а виплата спірної допомоги була передбачена лише постановою КМ України № 154 від 02.03.2016р., слід зазначити наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» набрав чинності 07.11.2015р.; у цій редакції ст.102 наведеного Закону передбачала, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При цьому, відсутність своєчасного прийняття підзаконних нормативних актів не може слугувати достатньою та належною причиною, яка б позбавляла позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні та перешкоджала проведенню повного розрахунку при звільненні.

Окрім цього, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011р. «Справа «Сук проти України»» поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Вимога заявника до національного суду ґрунтувалась на чіткому положенні національного законодавства, що було чинним на той час. Виплата забезпечення, що розглядається, здійснювалась з огляду лише на єдину об'єктивну умову - належність до рядового або в начальницького складу органів внутрішніх справ. Оскільки заявник виконав цю умову, він може вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати виплату, яка розглядається.

Таким чином, з огляду на діюче на момент звільнення з національної поліції законодавство, у позивача виникло обгрунтоване очікування на отримання спірної допомоги, яка належить їй на підставі норм закону. В аспекті практики Європейського Суду з прав людини спірна допомога є «майном» позивача, а несвоєчасна її виплата вважається втручанням у «мирне володінням» майном.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги є частково підставними та обґрунтованими, через що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, при цьому належить визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській обл., яка полягає у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день її звільнення із органів національної поліції 27.11.2015р.; зобовязати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із органів національної поліції за період з 27.11.2015р. до 12.05.2016р. включно; решта вимог задоволенню не підлягають за безпідставністю.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує практику Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України по аналогічній категорії справ, яка викладена відповідно у постановах від 07.10.2014р., 03.03.2015р. (справи №№ 21-398а14, 21-32а15) та постановах від 30.10.2014р., 09.06.2015р. (справи №№ К/800/22526/14, К/800/54885/14).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст.94, 160, 195-197, п.3 ч.1 ст.198, п.п.1, 4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Національної поліції у Волинській обл., яка полягає у непроведенні повного розрахунку із ОСОБА_1 в день її звільнення із органів національної поліції, - 27.11.2015р.

Зобовязати Головне управління Національної поліції у Волинській обл. (43025, м.Луцьк, вул.Винниченка, 11; ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (податковий ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із органів національної поліції за період з 27.11.2015р. до 12.05.2016р. включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: С.М.Кузьмич

ОСОБА_3