Справа № 802/1262/16-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 жовтня 2016 р. Справа № 802/1262/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни,

Суддів: Альчука Максима Петровича

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Коляденку Олександру Леонідовичу

позивача: Шираз ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідача: ОСОБА_5

третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Шираза ОСОБА_2 ОСОБА_3

до: Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом звернувся Шираз ОСОБА_2 ОСОБА_3 (далі позивач) до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі управління ДМС України у Вінницькій області, третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 року, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним та необґрунтованим, оскільки вважає, що відповідач провів не повну та поверхневу перевірку, проігнорувавши його твердження та представлені докази стосовно загрози його життю в разі повернення до Ісламської Республіки ОСОБА_6.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись при цьому на обставини, що наведені у адміністративному позові.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечувала, посилаючись при цьому на письмові заперечення, що наявні в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач 16.10.2015 року звернувся із заявою-анкетою до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

У цій заяві-анкеті позивач вказав, що є громадянином республіки ОСОБА_6, однак не може повернутися до країни свого походження з огляду на те, що існує загроза його життю, провінція та місцевість, де він проживав захоплена талібами, піддається постійним обстрілам та бомбардуванням, ведуться військові дії, люди масово покидають регіон.

З метою виявлення додаткової інформації, необхідної для оцінки справжності фактів, повідомлених позивачем уповноваженою особою відповідача проведено співбесіди із позивачем.

Під час проведення співбесід, управлінням ДМС України у Вінницькій області встановлено, що Шираз ОСОБА_2 ОСОБА_3 народився і проживав в ОСОБА_6, як він засвідчив, в провінції Пактія, район Чамканай, с.Хукумзай. З 1989 року по 1997 рік позивач навчався в середній школі «Чамканай». Його сімя складалась із 9 осіб: він, батьки, 3 брати та 3 сестри. Позивач після закінчення школи у звязку із погіршенням ситуації в ОСОБА_6 виїхав в ОСОБА_4 і там проживав протягом 4 років, працював не офіційно там на будівництві. Шираз ОСОБА_2 ОСОБА_3 свідчить, що повернувся в ОСОБА_6 приблизно у 2002 році, коли ситуація в його країні стабілізувалась. Після повернення із ОСОБА_4 не працював, а допомагав батькові по господарству. Також, повідомив, що приїхав в Україну на навчання у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова. З 2007 року по 2012 рік заявник навчався у ВНМУ ім. М.І Пирогова на медичному факультеті і відрахований за академічну заборгованість.

Позивач також стверджував, що його батькові погрожували люди із угруповання Талібан у звязку із тим, що він раніше працював у державній лікарні лікарем і зазначив, що таліби погрожують багатьом з метою отримання грошей, викрадають людей з метою отримання викупу, навіть до свого угруповання залучають дітей (протокол співбесіди від 16.10.2015 року).

За результатами розгляду справи №2015VN0016 головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області ОСОБА_7 05.01.2016 року сформовано висновок, в якому зазначила, що вважає за доцільне прийняти рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_6 прізвище Шираз, імя ОСОБА_2 по-батькові ОСОБА_3.

Проте, ДМС України не погоджується з твердженням управління ДМС України у Вінницькій області про те, що заявника може бути кваліфіковано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач не обґрунтував не можливості повернення до країни громадянської належності внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі через індивідуальні обґрунтування побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відтак, ДМС України 15.07.2016 за №386-16 відносно Шираз ОСОБА_2 ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення незаконним та необґрунтованим, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд враховує наступне.

Особливості визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно пунктів 1, 4 частини першої ст. 4 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У відповідності з пунктом 13 цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; 3) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Зокрема, під час співбесіди 16.10.2015 року позивач зазначив, що у разі повернення до ОСОБА_6 існує загроза його життю у звязку із довгим перебуванням за межами країни громадянської належності та тим, що його батько рівніше працював у державній лікарні.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисту шукачів притулку ОСОБА_6 до основних груп ризику які можуть потребувати міжнародного захисту в залежності від індивідуальних обставин справи, належать:

- особи, повязані з урядом або такі, що надають підтримку уряду та міжнародній спільноті, у тому числі міжнародним озброєним силам;

- урядові та державні службовці;

- співробітники Афганської національної поліції і Афганської місцевої поліції;

- цивільні особи, повязані або надають підтримку Ансбах або міжнародним силам безпеки або вважаються такими; правозахисники, представники гуманітарних організацій і соціальні працівники;

- інші цивільні особи, які надають підтримку уряду;

- журналісти та інші професійні працівники СМІ;

- чоловіки та діти боєздатного віку;

- цивільні особи, підозрювані в наданні підтримки антиурядових формувань.

Позивачем при зверненні із заявою про отримання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не надав ніяких документальних підтверджень щодо лікарської діяльності батька.

Відтак, суд вважає, що позивач наводить загальну інформацію, що склалась в ОСОБА_6 відносно осіб, які підтримують уряд або працюють на державних посадах або державних органах.

У звязку із цим, існування загрози життю позивача ґрунтується лише на субєктивних твердженнях і тому є підстави вважати, що позивач надає недостовірну інформацію щодо небезпеки з боку талібів з приводу лікарської діяльності батька.

Крім того, позивач під час співбесіди від 16.10.2015 року вказав, що у 2014 році таліби вимагали у його батьків гроші, так як його сімя мала деякі збереження, підкидаючи до будинку листи з погрозами, однак доказів існування вказаних листів з погрозами не надано.

Позивачем також зазначено, що він в Україні має постійну роботу, де склались з колегами гарні тривалі стосунки, товаришує зі своїми сусідами, має багато знайомих та друзів серед українців.

Тобто, на переконання суду, основною ціллю звернення позивача до міграційної служби, для отримання статусу біженця, стало не те, що існує загроза його життю, а намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя. В даному випадку позивач не є біженцем, а є економічним іммігрантом і на нього розповсюджується Закон України "Про імміграцію".

Окрім того, судом встановлено, що 16.07.2014 року позивач уже звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з тих саме підстав, зокрема повідомив, що в країні його походження та громадянської належності має особисті проблеми із-за дівчини із якою він зустрічався, зазнав погроз вбивства та насильства від її рідних, а також у звязку із тим, що провінція, де проживав заявник, з його слів знаходиться під контролем талібів і заявник може бути викрадений із отримання викупу. Зазначену заяву управління ДМС України у Вінницькій області розглянуто та прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (наказ начальника Управління ДМС України у Вінницькій області від 05.08.2014 року № 92). Заявник використав своє право на оскарження зазначеного рішення Управління ДМС України у Вінницькій області та відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2014 року у справі №802/3011/14-а Ширазу ОСОБА_2 ОСОБА_3 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю, а відповідно до ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року у справі №-802/3011/14-а апеляційну скаргу Шираз ОСОБА_8 ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2014 року без змін.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивачем не наведено переконливих доказів, які б свідчили про переслідування його на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинув країну свого походження з метою навчання на території України, а отже наданні позивачем у підтвердження субєктивних побоювань стати жертвою переслідування, не дають підстав для висновку, що у випадку повернення його в ОСОБА_6 існує реальний ризик загрози життю, безпеці чи свободі через індивідуальні обґрунтовані побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За наведених обставин суд вважає, що відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, саме на стадії попереднього розгляду заяви.

Відтак, з огляду на недоведеність позовних вимог суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

З урахуванням положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати відшкодуванню не підлягають

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_9

Суддя ОСОБА_10

Суддя ОСОБА_1