Справа № 819/1540/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/65307/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної інспекції на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року у справі за позовом міського комунального підприємства «Збаразький міський ринок» до Тернопільської об'єднаної державної фінансової інспекції про скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року МКП «Збаразький міський ринок» (далі - Підприємство) звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної інспекції (далі - Інспекція) про скасування пунктів 2, 3 та 7 вимоги про усунення виявлених недоліків від 1 квітня 2013 року № 19-17-12-15/616.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 липня 2013 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про задоволення позову.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Інспекція звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неприбуттям належним чином повідомлених про час і місце судового засідання осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної Інспекцією ревізії фінансово-господарської діяльності Підприємства за період з 1 жовтня 2009 року по 31 січня 2013 року складено акт від 26 березня 2013 року № 17-22/97 (далі - Акт ревізії). На підставі зафіксованих в Акті ревізії даних та з метою усунення виявлених порушень позивачу пред'явлена обов'язкова до виконання Вимога № 19-17-12-15/616.

Пунктами 2, 3 вимоги визначено, що Підприємством зайво нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 3587,33 грн, а також премії, надбавки за інтенсивність та матеріальну допомогу в сумі 4210 грн, у зв'язку з чим зобов'язано позивача відшкодувати дану суму шляхом пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

У пункті 7 вимоги зазначено, що в порушення рішення Збаразької міської ради від 16 жовтня 2009 року № 1453 Підприємством недоотримано орендної плати за оренду торгівельної площі на загальну суму 60561,69 грн, та зобов'язано стягнути з приватних підприємців вказану суму орендної плати шляхом пред'явлення цивільних позовів до суду.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Підприємством не дотримано вимог чинного законодавства України при нарахуванні та здійсненні оплати праці своїм працівникам, нарахуванні та стягненні орендної плати, що призвело до виявлених проведеною Інспекцією ревізією порушень, які підлягають усуненню у встановленому законом порядку.

Скасувавши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено зайве нарахування та виплата Підприємством працівникам заробітної плати та інших коштів, а вимоги про зобов'язання позивача пред'явити позови до суду є незаконними, оскільки звернення будь-якої особи з позовом є процесуальним правом цієї особи.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає висновок апеляційного суду помилковим, а остаточний висновок суду першої інстанції правильним, але з інших підстав.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (Положення) Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, зокрема: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція пред'явила вимогу про усунення порушень, виявлених під час ревізії.

При цьому оскаржувана вимога вказує на виявлені збитки та їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає цей позов, а не шляхом заяви підконтрольною установою позову про скасування вимоги.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах 9 червня 2015 року (справа № 2а/2570/614/2012, 21-54а15), 23 червня 2015 року (справа № 818/1858/14, 21-358а15), від 17 листопада 2015 року (справа № 21-3498а15), від 2 грудня 2015 року (справа № 21-3609а15) та від 27 січня 2016 року (справа № 2а-4367/10/0770) і колегія суддів бере її до уваги.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, але з наведених вище підстав.

За правилами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 222, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної інспекції задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року скасувати.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 липня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді