Справа № 127/18754/16-а
Суддя: Луценко Л. В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/665/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача УПФ України у м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з 01.10.2011 року виїхала за межі України, а саме до держави Ізраїль, де проживає до цього часу за адресою: АДРЕСА_1. Однак, позивач має громадянство України і перебуває на консульському обліку в Консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль.

Все своє життя позивач проживала на території бувшого СРСР, а саме в державі Україна в м. Вінниці. Останнє місце її проживання: АДРЕСА_2.

Пенсія позивачу була призначена з 01.09.1993 року, трудовий стаж позивача в Україні складає 40 років.

Позивач перебувала на обліку у Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці, де й отримувала пенсію, там же знаходиться і її пенсійна справа.

Позивачеві перед виїздом на постійне місце проживання за кордон було здійснено виплату у вигляді авансу суми пенсії за 6 місяці наперед, тобто до 01.04.2012 року.

З 01.04.2012 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії позивачеві Пенсійним фондом України було припинено, хоча позивач заробив пенсію, маючи 40 років трудового стажу, проживаючи та сплачуючи пенсійні внески в Україні.

Про рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 позивачеві стало відомо від знайомих лише в липні 2016 року, оскільки позивач має вік 79 років, постійно проживає в Ізраїлі, а тому не володіла до цього року інформацією щодо ухвалення рішень судами України стосовно відновлення виплат пенсії, починаючи з 07.10.2009 року з урахуванням усіх індексацій та доплат громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а тому вважає, що вказані вище обставини є поважними причинами для поновлення пропущеного процесуального строку звернення до УПФ та до суду.

Тому, 09.08.2016 року позивач звернулась до відповідача про поновлення виплати позивачеві пенсії з урахуванням усіх перерахунків, індексацій, доплат та щорічної разової грошової допомоги відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак отримала від відповідача відмову з посиланням на те, що поновити виплату пенсії можливо тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України.

А тому, вважає дії відповідача неправомірними та такими, що не відповідають вимогам закону, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила поновити позивачу пропущений з поважних причин процесуальний строк звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів позивача; визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці щодо поновлення позивачу пенсії за віком; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з 01.04.2012 року з урахуванням порядку доплат до попередніх розмірів пенсій згідно ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явилась, однак зі змісту позову вбачається, що остання просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю Павич О.С. до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень відповідача, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач з 01.10.2011 року виїхала за межі України, а саме до держави Ізраїль, де проживає до цього часу за адресою: АДРЕСА_1. Однак, позивач має громадянство України і перебуває на консульському обліку в Консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль.

Все своє життя позивач проживала на території бувшого СРСР, а саме в державі Україна в м. Вінниці. Останнє місце її проживання: АДРЕСА_2.

Пенсія позивачу була призначена з 01.09.1993 року, трудовий стаж позивача в Україні складає 40 років.

Позивач перебувала на обліку у Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці, де й отримувала пенсію, там же знаходиться і її пенсійна справа.

Позивачеві перед виїздом на постійне місце проживання за кордон було здійснено виплату у вигляді авансу суми пенсії за 6 місяці наперед, тобто до 01.04.2012 року.

З 01.04.2012 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії позивачеві Пенсійним фондом України було припинено, хоча позивач заробив пенсію, маючи 40 років трудового стажу, проживаючи та сплачуючи пенсійні внески в Україні.

Нормою п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Положенням другого речення ст.51 цього ж Закону передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, 07.10.2009 року Конституційний Суд України вищевказані положення Закону (п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51), які регулюють порядок виплати пенсії, особам, які проживають за кордоном визнав такими, що не відповідають Конституції, зокрема, суперечать конституційним приписам України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права та соціальний захист у старості (стаття 3, ч.ч.1, 2 ст.24, ч.3 ст.25 ч.1 ст.46, ч.1 ст.64 Основного Закону України) (є не конституційними).

В своєму рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний суд України зазначив, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії, не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 і на теперішній час порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, регулюються нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України, що також знайшло своє місце у рішенні Європейського суду з прав людини «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

З урахуванням наведеного, суд не погоджується з тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак, вказаний припис Конституційного Суду України не виконано.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача в частині поновлення та виплати пенсії з 01.04.2012 року є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню, а строк звернення до суду з позовом за захистом прав, свобод та інтересів зважаючи на похилий вік, стан здоров'я позивача, тривале проживання останньї за межами території України підлягає поновленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 22, 24 Конституції України, ст.ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та керуючись ст.ст.4, 6-12, 71, 94, 99, 122, 159-163 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1пропущений з поважних причин процесуальний строк звернення до адміністративного суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці щодо поновлення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса проживання: АДРЕСА_1, пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці поновити ОСОБА_1нарахування та виплату пенсії з 01.04.2012 року з урахуванням порядку доплат до попередніх розмірів пенсій згідно ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці за рахунок його бюджетних асигнувань 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. судового збору на користь ОСОБА_1.

Постанову суду допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: