Справа № 818/1225/16
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 р. Справа № 818/1225/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі відповідач, УДМС в Сумській області), в якому просить визнати неправомірним та скасувати наказ УДМС в Сумській області від 08.09.2016 р. № 120 та зобов`язати УДМС в Сумській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо нього про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Бангладеш, прибув до України в 2011 році та не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких він може там зазнати. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 19.09.2016 р. позивач отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 08.09.2016 р. № 120, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, зазначив, що підставою для надання статусу біженця позивач зазначив, що залишив країну громадянської належності через застосоване до нього насильство, а після відрахування з навчального закладу не міг повернутися до Бангладеш через проблеми в країні, а зараз перебуває в складній ситуації. На запитання, що може статися в разі повернення до Бангладеш, зазначив, що його можуть забрати, звинуватити та відправити до суду. При цьому заявник не надав доказів того, що йому загрожувала небезпека, оскільки він не звертався до поліції у своїй країні. У ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача, відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, в паспорті позивача НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 31.12.2015 р., міститься відмітка про продовження строку перебування до 02.06.2015 р., яка має ознаки підробки. За даним фактом порушено кримінальне провадження за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України та позивачу оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. За наслідками розгляду матеріалів судом позивача визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та призначено покарання у вигляді штрафу. Даний факт свідчить про спроби позивача домогтися тимчасової легалізації, у свою чергу, реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні національної належності в позивача відсутні. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи й оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.11.2011 р. ОСОБА_1 прибув на територію України легально з одноразовою візою типу "Д" повітряним транспортом за маршрутом: Бангладеш (м. Дакка) Туреччина (Стамбул) Україна (Дніпропетровськ) на запрошення Східноукраїнського національного університету ім. В.Даля (а.с.36).

18.08.2016 р. позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Сумській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.26-33).

Наказом УДМС в Сумській області від 18.08.2016 р. № 114 було прийнято до розгляду заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43).

Наказом УДМС в Сумській області від 08.09.2016 р. № 120 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.62). Також відповідачем складено висновок від 08.09.2016 р. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.59-61).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.09.2016 р. ОСОБА_1 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України використання завідомо підробленого документа, та призначено покарання у виді штрафу (а.с.78-79).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Так, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі в Народній Республіці Бангладеш через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Він не може і не бажає повернутися до Республіки Бангладеш внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні представником позивача позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції. Так, згідно з протоколом співбесіди позивач планував в Україні навчатися, але не вступивши до університету після року навчання на підготовчому факультеті, за захистом в Україні не звертався.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 02.09.2016 р., основними підставами визнання біженцем позивач зазначав, що в разі повернення в Бангладеш його можуть забрати до поліції, звинуватити та направити до суду, оскільки так сталося з його друзями-членами партії (а.с.44-48).

Проте всупереч ч. 7 ст. 7 Закону доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій позивач не надав. До правоохоронних органів позивач не звертався.

У судовому засіданні представник позивача також не надав жодних доказів та обґрунтувань того, що в разі повернення в ОСОБА_2 можуть забрати до поліції, звинуватити та направити до суду.

У свою чергу, суд погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку, стосовно того, що у зв`язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, окрім усних заяв позивача, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації, повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, використання завідомо підробленого документа паспорта позивача НОМЕР_1 , що встановлено судовим рішенням, також свідчить про спроби позивача домогтися тимчасової легалізації, у свою чергу, реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні національної належності в позивача відсутні.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, та беручи до уваги, що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для нього країн, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ УДМС в Сумській області від 08.09.2016 р. № 120 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Л.М. Опімах

Повний текст постанови складено 04 листопада 2016 року.