Справа № 591/2323/16-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 р.Справа № 591/2323/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 05.09.2016р. по справі № 591/2323/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - Сумське об'єднане УПФУ, відповідач), в якому просив суд визнати неправомірним рішення Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про відмову у призначенні позивачеві пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з 14.04.2016 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 05.09.2016 року по справі № 591/2323/16-а у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції постанову Зарічного районного суду м. Суми від 05.09.2016 року по справі № 591/2323/16-а скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що відповідачем невірно обчислено фактичну вислугу років, яка дає право на призначення пенсії за вислугою років - 20 років 04 місяці замість 20 років 05 місяців 11 днів. Стверджує, що станом на дату звернення за призначенням пенсії (14.04.2016 року) він мав необхідний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., а саме, 20 років 05 місяців 11 днів. Однак, відповідач відмовив у призначенні пенсії з посиланням на те, що згідно з п. 5 розділу Прикінцевих положень 3акону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з 01.06.2015 року пенсії, у тому числі, передбачені Законом України «Про прокуратуру», не призначаються. Вказує, що станом на час початку та протягом його професійної діяльності діяли умови призначення пенсії, відповідно до яких позивач був упевнений, що матиме право на пільгову пенсію за вислугу років при наявності 20-річного стажу роботи, до якого буде зараховуватись стаж роботи в органах прокуратури не менше 10 років та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, а розмір пенсії буде становити 90% від розміру місячної заробітної плати. Однак, відповідач, застосувавши при вирішенні питання про відмову у призначенні пенсії позивачеві норми Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2015 року (а не від 16.11.1995 року, 26.07.2001 року) безпідставно погіршив становище позивача. Враховуючи викладене, вважає протиправним рішення Сумського об'єднаного УПФУ № 3552 від 21.04.2016 р. про відмову в призначенні позивачеві пенсії за вислугу років. Зазначив, що судом першої інстанції норми Закону України «Про прокуратуру» повинні були застосовуватись в редакції Закону 2001 року, однак, суд першої інстанції послався на норми цього Закону в інший редакції, що призвело до звуження соціальних конституційних прав позивача.

Відповідач в надісланих до суду письмових запереченнях просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Пояснив, що 02.03.2015 року було прийнято Закон № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», пунктом 5 якого встановлено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у т.ч. спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Отже, з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року втратив чинність (крім ч.ч.3, 4, 6, 11 ст.50-1) у зв'язку з прийняттям нового Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р. Відповідно до ст.86 Закону № 1697-VII від 14.10.2014 р. прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення (з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року) вислуги років не менше 22 років 6 місяців, у т.ч. стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Вказана норма кореспондує положенням діючої норми, викладеної у ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року. Оскільки станом на день звернення вислуга років у позивача складала 20 років 04 місяці, цього стажу недостатньо для призначення пенсії. Враховуючи викладене, вважає правомірним рішення Сумського об'єднаного УПФУ № 3552 від 21.04.2016 р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Крім того, стверджує про необґрунтованість позовних вимог щодо нарахування позивачеві пенсії у розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати, оскільки діючою редакцією ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року передбачено нарахування пенсії на рівні 60% від заробітку. При цьому, вказує, що при вирішенні даного спору слід застосовувати законодавство, яке є чинним станом на час порушення, на думку позивача, його прав, а тому вимоги позивача про призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року зі змінами 2001 року є безпідставними.

З огляду на приписи ч.8 ст.183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.06.1998 року ОСОБА_1 закінчив Національну юридичну академію України та отримав диплом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юрист (а.с.17).

Згідно з довідкою прокуратури Сумської області від 14.04.2016 року № 11-355вих16 стаж роботи ОСОБА_1 станом на 14.04.2016 року на прокурорсько-слідчих посадах становить 18 років 00 місяців 14 днів. (а.с.19).

Наявний трудовий стаж позивача підтверджується також даними трудової книжки (а.с.11-16).

Як встановлено судом першої та не заперечувалось відповідачем по справі, 14.04.2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., надавши відповідні документи, що підтверджують трудовий стаж.

Рішенням Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 21.04.2016 р. № 3552 у призначенні пенсії позивачу за вислугу років - відмовлено, з посиланням на те, що п. 5 розділу Прикінцевих положень 3акону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII з 01.06.2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру», скасовані, а тому відсутні підстави для призначення пенсії за вищевказаним законом. Крім того, стаж позивача за вислугу років складає 20 років 4 місяці, що у розумінні ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» є недостатнім для призначення пенсії (а.с.9-10).

Не погодившись із вказаним рішенням Сумського об'єднаного УПФУ, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання його неправомірним та зобов'язання відповідача призначити позивачеві пенсію за вислугу років та провести її обчислення згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з 14.04.2016 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 місяців роботи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії вступив в силу Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, цей Закон в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 22 роки 6 місяців, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Наведеній нормі ст.86 Закону № 1697-VII кореспондують положення ч.6 ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (чинного на час проходження позивачем служби в органах прокуратури), відповідно до яких до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на день звернення за пенсією стаж роботи ОСОБА_1 на прокурорсько-слідчих посадах складає 18 років 00 місяців 14 днів (а.с.19). Крім того, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 проходив навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року. Отже, до складу вислуги років зараховується також половина строку навчання - 2 роки 4 місяці 29 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача, навіть з урахуванням половини строку навчання, становить менше, ніж 22 роки 6 місяців (20 років 5 місяців 13 днів), а відтак, наявного у позивача стажу недостатньо для призначення йому пенсії за вислугу років.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, на який посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону № 1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 22 роки 6 місяців для осіб, які звернулись за пенсією з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року.

Таким чином, відповідачем вірно зазначено, що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції закону станом на час звернення із заявою про призначення пенсії) так і відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05.11.1991 р. № 1789-XII).

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів.

Судом першої інстанції встановлено, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 14 квітня 2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, колегія суддів констатує, що виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час розгляду заяви положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури - ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII в редакції закону від 14 жовтня 2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України «Про прокуратуру» в редакції 2001 року.

Колегія суддів відмічає, що на час набуття позивачем певного страхового стажу (вислуги років), тобто, роботи в органах прокуратури, дійсно діяли норми Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, які надавали право на пенсію за вислугою років за наявності у особи, яка звертається за пенсією, 20 років вислуги, з них не менше 10 років на прокурорсько-слідчих посадах, тобто, встановлювали інші правила призначення пенсії, ніж діють на час звернення позивача за пенсією.

Однак, на даний час норми ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (протягом яких діяли ці норми) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів») визнані не були.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В той же час, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, на час внесення до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-XII змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України у справі від 06.07.1999 року №8-рп/99 (справі щодо права на пільги), оскільки спірні відносини стосуються призначення пенсії, а не користування позивача пільгами на оплату житлово-комунальних послуг.

Стосовно тверджень позивача про звуження його прав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року в даному випадку не є підставою для визнання рішення Сумського об'єднаного УПФУ Сумської області неправомірним.

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення № 3552 від 21.04.2016 р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 діяв на підстав, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому підстави для визнання протиправним даного рішення відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобов'язання Сумського об'єднаного УПФУ призначити позивачеві пенсію за вислугу років задоволенню не підлягають.

З приводу доводів позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно було розглянуто справу в порядку скороченого провадження, чим позбавлено позивача права участі у розгляді своєї справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп.2 ч.1 ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України cкорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо, зокрема, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Про відкриття скороченого провадження суд виносить ухвалу, копія якої разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів невідкладно надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідачу. В ухвалі в обов'язковому порядку зазначаються строк подання заперечення проти позову, порядок його подання, а також наслідки неподання такого заперечення. Відповідач у десятиденний строк з дня одержання такої ухвали та копій документів може подати заперечення проти позову та необхідні документи або заяву про визнання позову. Якщо справа розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, то заперечення проти позову чи заява про визнання позову мають бути подані безпосередньо до канцелярії суду (ч.3 ст.183-2 КАС України).

Суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне судове рішення. У разі недостатності повідомлених позивачем обставин або якщо за результатами розгляду поданого відповідачем заперечення суд прийде до висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу за загальними правилами цього Кодексу, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню (ч.4 ст.183-2 КАС України).

За приписами ч.5 ст.183-2 КАС України справа повинна бути розглянута у порядку скороченого провадження протягом таких строків: 1) не пізніше наступного дня з дня надходження до суду заяви відповідача про визнання позову; 2) не пізніше трьох днів з дня закінчення строку, передбаченого частиною третьою цієї статті, якщо до суду не було подано заперечення відповідача та за умови, що справа розглядається судом за місцезнаходженням відповідача; 3) не пізніше трьох днів - у разі якщо протягом семи днів з дня закінчення строку, передбаченого частиною третьою цієї статті, до суду не надійшло заперечення відповідача та за умови, що справа не розглядається судом за місцезнаходженням відповідача; 4) не пізніше п'яти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

У відповідності до ч.8 ст.183-2 КАС України постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Не допускається розгляд у порядку скороченого провадження адміністративних справ, які належить розглядати колегією суддів, а також адміністративних справ щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму (ч.11 ст.183-2 КАС України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів відмічає, що судом першої інстанції не було порушено обмежень, встановлених статтею 183-2 КАС України, щодо розгляду справи в порядку письмового провадження. Так, дана адміністративна справа не є такою, яку належить розглядати колегією суддів, та не стосується правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму, не потребує виклику сторін та проведення судового засідання, оскільки наявних у справі письмових доказів достатньо для її розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що розгляд судом першої інстанції справи в порядку скороченого провадження не призвів до порушення прав позивача або неправильного вирішення справи, а тому вищенаведені доводи позивача не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 05.09.2016р. по справі № 591/2323/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає в силу приписів ч.10 ст.183-2 КАС України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Дюкарєва С.В.