Справа № 826/6518/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 листопада 2016 року № 826/6518/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Могильницької Ольги Андріївни за участю третіх осіб - ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД про визнання протиправними рішень, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «Авант-Банк» (далі також - ПАТ «Авант-Банк», позивач) з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Могильницької О.А. (далі також - відповідач), треті особи: ОСОБА_2, ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, в якому позивач просив:

- визнати протиправним рішення відповідача індексний номер НОМЕР_2 від 29 грудня 2015 року про державну реєстрацію змін до Відомостей про відступлення прав та заміну іпотекодержателя в записі про іпотеку № НОМЕР_3 з ПАТ «Авант-Банк», на ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, та скасувати державну реєстрацію таких змін;

- визнати протиправним рішення відповідача індексний номер НОМЕР_5 від 29 грудня 2015 року про державну реєстрацію змін в записі про обтяження № НОМЕР_4 за заміну обтяжувача: ПАТ «Авант-Банк», на ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, та скасувати державну реєстрацію таких змін;

- зобов'язати відповідача внести записи про скасування державної реєстрації змін відомостей про відступлення прав та заміну іпотекодержателя в записі про іпотеку НОМЕР_6, проведену згідно рішення відповідача індексний номер НОМЕР_2 від 29 грудня 2015 року, та державної реєстрації змін в записі про обтяження № НОМЕР_4 про заміну обтяжувача, проведену згідно рішення відповідача індексний номер НОМЕР_5 від 29 грудня 2015 року.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що правочин про відступлення права вимоги, на підставі якого відповідачем були прийняті оскаржувані рішення про державну реєстрацію та, відповідно, вчинені дії щодо такої державної реєстрації, є нікчемним в силу вимог п. 7 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачем були надані суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на обставини, наведені в поданих ним документах.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 30 червня 2016 року, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи представники третіх осіб не з'явились.

Відповідно до вимог ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, оскільки у судове засідання 30 червня 2016 року не з'явились представники третіх осіб, належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, та враховуючи відсутність необхідності заслухати свідка чи експерта, з урахуванням вимог статті 128 КАС України, суд, дослідивши матеріали справи, перейшов до розгляду справи в подальшому у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Правління Національного банку України від 29 січня № 44 ПАТ «Авант-Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 29 січня 2016 року № 96 у ПАТ «Авант-Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначено ОСОБА_3.

За наслідком проведення заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було виявлено договір про відступлення права вимоги (цесії), укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2, що посвідчений відповідачем 29 грудня 2015 року та зареєстрованим в реєстрі за № НОМЕР_7.

Згідно вказаного договору про відступлення права вимоги (цесії) ПАТ «Авант-Банк» відступило, а ОСОБА_2 набув право вимоги за кредитним договором №22/1/14-KL від 30 січня 2014 року, укладеним між АТ «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, та договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог, укладеним між АТ «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД.

Як зазначає позивач, в результаті перевірки договору про відступлення права вимоги (цесії) від відповідачем 29 грудня 2015 року, здійсненої у відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було встановлено, що вказаний правочин є нікчемним з підстав, передбачених п. 7 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підставі зазначеного, позивачем 25 лютого 2016 року були направлені повідомлення на адресу відповідача та третіх осіб про те, що укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги (цесії), що посвідчений відповідачем 29 грудня 2015 року та зареєстрованим в реєстрі за № НОМЕР_7, є нікчемним в силу вимог ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим, у зв'язку з посвідченням договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року, відповідачем в цей же день було проведено державну реєстрацію внесення змін до відомостей про відступлення прав (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер НОМЕР_2 від 29 грудня 2015 року) у зв'язку з чим в записі про іпотеку НОМЕР_3 було замінено іпотекодержателя ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_2, а також було проведено державну реєстрацію змін до запису про обтяження (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер НОМЕР_5 від 29 грудня 2015 року) у зв'язку з чим в записі про обтяження № НОМЕР_4 було замінено обтяжувача ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_2

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача виходячи з наступного.

За змістом п. 4 ч. 2 статті 37 Закону, уповноваженій особі, серед іншого, надано право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Водночас відповідно до ч. 2 та п. 1 ч. 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд звертає увагу на те, що в поданому адміністративному позові позивач наголосив на тому, що зазначений вище договір був визнаний ним нікчемним на підставі п. 7 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, відповідно до положень п. 7 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Водночас, виходячи з аналізу наявної в матеріалах справи копії укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги (цесії), суд не вбачає, що його умовами передбачено здійснення платежу чи передачі іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, оскільки такий договір передбачав сплату ОСОБА_2 коштів за відступлення права вимоги за кредитним договором № 22/1/14-KL від 30 січня 2014 року, укладеним між АТ «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, та договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог, укладеним між АТ «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, і позивачем не заперечується факт сплати таких коштів ОСОБА_2 на користь ПАТ «Авант-Банк».

Відповідно, сам факт набуття ОСОБА_2 права вимоги та сплата за це нього грошових коштів не може вважатися перевагою або пільгою.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року передувало Постанові Правління Національного банку України від 29 січня 2016 року №44 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до категорії неплатоспроможних» та рішенню Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 29 січня 2016 року №96 про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Авант-Банк». Отже, на момент укладення оспорюваного договору, не існувало будь-яких нормативних обмежень щодо укладення договорів, стороною яких є ПАТ «Авант- банк».

Так, згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність законодавства правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За цих обставин, посилання позивача на повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Авант-Банк» про нікчемність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року для обґрунтування протиправності дій відповідача є безпідставним, оскільки оцінка підстав нікчемності правочину позивачем в такому повідомленні здійснена з урахуванням обставин, що сталися вже після вчинення правочину.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не було аргументовано доведено обізнаність ОСОБА_2, станом на день укладення договору про відступлення права вимоги (цесії), про те, що в подальшому (через місяць) ПАТ «Авант-Банк» буде віднесено до категорії неплатоспроможних, а у самому банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги (цесії) містить ознаки правочинів, передбачених п. 7 ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», або порушує публічний порядок.

Окремо суд звертає увагу на те, що при застосуванні до правочину положень статті 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Так, згідно з положеннями ч. 4 статтею 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Між тим, позивачем не було надано суду доказів існування вироку, який би встановлював вину однієї з сторін договору про відступлення права вимоги (цесії), яка б виражалась в намірі порушити публічний порядок такою стороною договору, що набрав законної сили. Зазначене додатково свідчить про відсутність у суду підстав вважати доведеними обставини, наведені позивачем в якості підстав визнання такого договору нікчемним.

Отже, обставини щодо наявності визначених ч. 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав нікчемності правочину, не знайшли свого підтвердження, позивач належних та допустимих доказів щодо цього не надав. Так само як і не було долучено позивачем до матеріалів справи доказів, які б свідчили про те, що укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги (цесії) містить ознаки нікчемного правочину, визначені статтею 228 Цивільного кодексу України.

А тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позиції позивача щодо віднесення зазначеного договору до категорії нікчемних правочинів.

Додаткового суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог статті 204, ч. 2 статті 215 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через . невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Але, відсутність потреби визнавати судом правочин недійсним не означає відсутність потреби у встановленні на підставі достатніх та допустимих доказів наявності невідповідності правочину вимогам закону.

Тобто, правова ознака нікчемного правочину полягає у тому, що він є недійсним в силу закону, а не як наслідок будь-яких рішень, у тому числі повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Авант-Банк» про нікчемність правочинів від 25 лютого 2016 року, на яке посилається позивач як на підставу нікчемності договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року.

Щодо позиції позивача про можливість відступлення права вимоги за кредитним договором лише банку або іншій фінансовій установі, якою ОСОБА_2 не є, суд зазначає наступне.

В силу положень статті 1054 Цивільного кодексу України, кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 515 Цивільного кодексу України, зміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора.

Пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року передбачено, що цедент набув право вимоги за Кредитним договором № 221/14-KL, укладеним між AT «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, та договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог цедента, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30 січня 2014 року за реєстровим №547, укладеного між AT «Златобанк» та ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД.

Таким чином, на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року, укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 відбулась заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору № 22/l/14-KL від 30 січня 2014 року, а не сторін зазначеного кредитного договору.

Аналогічна позиція викладена і в рішенні Верховного Суду України від 18 серпня 2016 року по справі № 6-20271св 10, згідно якої на підставі укладених банком з фізичною особою договорів про відступлення права вимоги та прав іпотекодержателя відбулася заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору, а не сторін кредитного договору.

Отже, укладенням договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року його сторонами не було допущено порушення наведених вимог Цивільного кодексу України, а тому протилежна позиція позивача судом визнається необґрунтованою.

Відповідно до умов п. 3 договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року, інформація про заміну кредитора (Іпотекодержателя) ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_2 за цим договором, за кредитним договором № 22/l/14-KL від 30 січня 2014 року та договором іпотеки, підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в день здійснення оплати за цим договором.

Згідно п. 9 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Таким чином, на виконання вищевказаної статті Закону, рішення про державну реєстрацію змін до запису про іпотеку та заміну іпотекодержателя в записі про іпотеку НОМЕР_3 з ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_2 та рішення про державну реєстрацію змін в записі про обтяження № НОМЕР_4 за заміну обтяжувача ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_2 були прийняті нотаріусом одночасно з посвідченням договору про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року.

При цьому, при прийнятті зазначених рішень та вчиненні відповідних записів нотаріусом, що не заперечується позивачем та вбачається з матеріалів справи, було додержано порядок державної реєстрації прав та їх обтяжень, передбачений ч. 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, нотаріусом, зокрема: було прийнято та зареєстровано відповідні заяви про внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження та про іпотеку; здійснено пошук заяв у базі даних про реєстрацію заяв та записів щодо об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за результатами якого сформовано витяг, згідно якого відомості про реєстрацію заяв та запитів щодо зазначеного майна відсутні; отримана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна НОМЕР_8 від 29 грудня 2015 року, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № НОМЕР_9 від 29 грудня 2015 року; сформовані та видані заявнику витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № НОМЕР_10 від 29 грудня 2015 року, про реєстрацію іпотеки № НОМЕР_11 від 29 грудня 2015 року.

Таким чином, як посвідчення відповідачем договору про відступлення права вимоги від 29 грудня 2015 року, так й прийняття рішень та проведення реєстрації змін до запису про іпотеку № НОМЕР_2 та до запису про обтяження № НОМЕР_5 було здійснено ним в порядку та з додержанням положень чинного законодавства, а тому суд на вбачає правових підстав для задоволення адміністративного позову ПАТ «Авант-Банк».

Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-12, 71, 128, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Могильницької Ольги Андріївни за участю третіх осіб - ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД про визнання протиправними рішень, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов