Справа № 826/15410/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

04 листопада 2016 року №826/15410/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доФонду гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання протиправними дії та зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми за її вкладом у розмірі 109 037,93 грн., зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити ОСОБА_1 гарантовану суму за її вкладом у розмірі 109 037,93 грн.

Позовні вимоги мотивовано протиправною бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відшкодування коштів вкладнику за його вкладом. При цьому, на думку позивача, відшкодування гарантованої державою суми коштів має здійснюватись по кожному вкладу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатив позивачу гарантовану відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" суму коштів у розмірі 200 000,00 грн.

Розгляд справи №826/15410/15 здійснено в письмовому провадженні згідно із приписами частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" (банк) та ОСОБА_1 (вкладник) укладено договори строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлені в рамках пакету послуг "ПУ "Семейный эконом" від 20.08.2014 №2006671 та 29.08.2014 №2013224, відповідно до яких позивачем розміщено вклади у розмірі 10 000,00 євро та 5 000,00 євро, відповідно.

За посиланням позивача, у зв'язку з тим, що публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" перебуває в процесі ліквідації та на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб мав виплатити позивачу грошові кошти у розміру 309 037,93 грн. (15 000,00 євро).

Вважаючи, що позивач має право на відшкодування гарантованої суми за кожним вкладом в загальному розмірі 309 037,93 грн., а відшкодовано було, на думку позивача, лише за один вклад, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Суд одразу звертає увагу на наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.02.2016 у справі №21-484а15, та в постанові від 15.06.2016 на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Водночас, у силу частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, висновок Верховного Суду України у зазначеній постанові зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку Господарського процесуального кодексу України.

Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність визначена також частиною 1 вказаного Закону як неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

З наведеного слідує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, частиною третьою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дійсно встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Однак, суд звертає увагу на те, що у даній адміністративній справі вирішуються спірні відносини в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який містить у собі спеціальні норми, якими, у свою чергу, врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Так, статтею 26 зазначеного Закону передбачено гарантії за вкладом, а саме відшкодування гарантованих державою коштів за його вкладом фізичної особи.

Системний аналіз вказаних положень, дає підстави суду дійти до висновку, що у даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки, зокрема, у силу положень статті 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у суді господарської юрисдикції.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким, у свою чергу, не передбачено порушення справи про банкрутство у суді господарської юрисдикції, а тому у спірних правовідносинах приписи Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застосуванню не підлягають.

Окремо, суд звертає увагу на пункт 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», відповідно до якого адміністративним судам роз'яснено, що спори, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказані висновки кореспондуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 у справі №К/800/21063/15, №К/800/21185-15 (ЄДРСР №57283527), та позицією Київського апеляційного адміністративного суду, викладеною в ухвалах від 13.07.2016 у справі №826/5998/16 та від 13.07.2016 у справі №810/968/16 (ЄДРСР №58952538).

Враховуючи наведене в сукупності, а також з метою дотримання положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-484а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, та вирішення даної справи у порядку адміністративного судочинства.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Частиною першою статті 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За посиланням позивача, йому було сплачено банком - партнером публічним акціонерним товариством "Укргазбанк" 15.05.2015 гарантовану суму у розмірі 107 361,23 грн. та банком партнером 22.06.2015 публічним акціонерним товариством "Райффайзен банк Аваль" гарантовану суму у розмірі 92 638,77 грн., що разом становить 200 000,00 грн.

Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконав свої обов'язки, стосовно в виплати позивачу гарантованої суму за вкладом.

Рішенням адміністративної ради Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2012 №27, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.08.2012 №1452/21764, розмір відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, за рахунок коштів Фонду встановлено у розмірі 200 000,00 грн.

Згідно із статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вимоги вкладників - фізичних осіб, в частині, що перевищує суму, виплачену Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є кредиторськими вимогами, які задовольняються у порядку черговості за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

З огляду на вищезазначене, суд звертає увагу, що незалежно від кількості вкладів в одному банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику відшкодування у розмірі, що не перевищує 200 000,00 грн., а отже гарантовану суму коштів за вкладами, внесенними позивачем, були сплачені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ще у середині 2015 року.

Разом з тим, позивач не позбавлений був можливості на залишок суми, в частині, що перевищує суму, виплачену Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому статтею 52 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" заявити кредиторську вимогу.

Таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 11, 69, 70, 71, 128 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.