Справа № 826/24717/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

03 листопада 2016 року письмове провадження № 826/24717/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 щодо нездійснення спеціального розслідування з приводу зникнення безвісти та смерті солдата резерву ОСОБА_3 ; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 здійснити спеціальне розслідування по факту нещасного випадку (форма Н-5) та про нещасний випадок (форма Н-1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 проходив військову службу у резерві за контрактом від 14.03.2014 у військовій частині НОМЕР_2 , брав участь в антитерористичній операції у Східному регіоні України та був убитий під час повернення з відпустки на місце несення служби. Однак, відповідач не провів спеціального розслідування за фактом зникнення бійця, не склав актів за формою Н-5 та Н-1, пославшись на те, що з ОСОБА_3 був розірваний контракт на підставі його заяви.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_3 військової служби не проходив, бо був резервістом, у відпустку не направлявся, оскільки резервістам вона не надається, а отримані ним поранення, що призвели до смерті, мали місце після того як ОСОБА_3 звільнився зі служби у зв`язку з небажанням її подальшого проходження 07.05.2014, про його місце знаходження після звільнення відповідачу невідомо, і в зону АТО ОСОБА_3 не відряджався.

Під час розгляду справи було здійснено заміну первісного відповідача на належного Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд встановив:

Позивач є дружиною померлого військовослужбовця ОСОБА_3 .

Позивач звернулася до Відділу медичного забезпечення ГУ МВС України в м. Києві для встановлення причинного зв`язку між смертю її чоловіка та виконанням ним військового обов`язку.

14.09.2015 Начальником ВЛК ГУ МВС України в м. Києві надано відповідь позивачу, згідно з якою позивачу необхідно подати Акт спеціального розслідування за фактом нещасного випадку (у тому числі поранення), що стався, Форма Н-5; Акт про нещасний випадок (у тому числі поранення), Форма Н-1, Службову характеристику, Медичну характеристику.

Згідно з відповіддю № 4/2493 Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 на адвокатський запит від 18.09.2015 № 08-15 у військовій частині НОМЕР_1 стосовно солдата ОСОБА_3 Акти спеціального розслідування по факту нещасного випадку (форма Н-5) та про нещасний випадок (форма Н-1) не складалися, так як 07.05.2014 його звільнено зі служби у військовому резерві і подальша його доля не відома. За період проходження служби в частині травми та поранення солдат ОСОБА_3 не отримував.

На підтвердження факту звільнення ОСОБА_3 зі служби відповідач надав копію рапорту командира 32 роти лейтенанта ОСОБА_5 , а також копію Витягу з Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 07.05.2014 № 84 згідно з яким відповідно до Положення «Про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України» передбачено припинити контракт та звільнити зі служби у військовому резерві за п.4 ч.35 у зв`язку із проведенням організаційних заходів у разі неможливості дальшого перебування на службі у військовому резерві.

Позивач вважає, що відповідач надає недостовірну інформацію про звільнення її чоловіка ОСОБА_3 до часу настання його смерті. Обґрунтовуючи свою позицію позивач посилалася на висновок експерта, зроблений в межах кримінального провадження №0001250 , яким встановлено, що підпис у рапорті про звільнення зі служби від імені ОСОБА_3 виконано іншою особою.

Проаналізувавши викладені вище обставини, суд звертає увагу на таке.

Згідно з витягом з Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 14.03.2014 № 7 о/с з солдатом резерву ОСОБА_3 укладено контракт про проходження військової служби у резерві на три роки та призначено його на посаду старшого стрільця 3 відділення 2 стрілецького взводу 32 стрілецької роти 10 стрілецького батальйону.

Згідно з витягом з Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (по стройовій частині) від 15.04.2014 № 71 ОСОБА_3 разом з іншими уважається таким, що вибув у службове відрядження до військової частини НОМЕР_3 (м. Павлоград) для участі в антитерористичній операції з 15.04.2014.

Згідно з витягом з Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 30.04.2014 вважати такими, що прибули із військової частини НОМЕР_3 (м. Павлоград) після участі в антитерористичній операції солдата ОСОБА_3 .

Згідно з копією відповіді Начальнику управління соціального захисту населення тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 повідомив, що ОСОБА_3 проходив військову службу у резерві в період з 14.03.2014 по 11.05.2014 на посаді старшого стрільця 3-го відділення 2-го стрілецького взводу 32-ї стрілецької роти 10-го стрілецького військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 ОСОБА_3 перебував у взводі під його командуванням. З 15.04.2014 вони разом були відряджені до військової частини НОМЕР_3 (м. Павлоград) для участі в антитерористичній операції. Як йому відомо, ОСОБА_3 приблизно з 25.04.2014 перебував у відпустці. Коли ОСОБА_3 від`їжджав у відпустку, то залишив свою форму та зброю у частині: форму солдату ОСОБА_8 . На початку травня 2014 року ОСОБА_3 повертався до місця проходження служби через м. Харків. По дорозі до місця проходження служби ОСОБА_3 декілька разів зв`язувався з ним по телефону та повідомив, що перебуває у м. Краматорську Донецької області, знаходиться біля блокпосту та чує стрілянину, яку також чув і ОСОБА_7 ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_3 щоб той прямував на базу АТО в м. Ізюм. У своїй заяві ОСОБА_7 вказує, що ОСОБА_3 сепаратистом не був, на боці ворожих сил не перебував, з військової служби не звільнявся, дезертирство не вчиняв, а повертався до місця проходження служби так як і повертався ОСОБА_9 у м. Ізюм, а потім на блокпост № 2 Комбікормовий завод м. Слов`янськ. Він вважає, що ОСОБА_3 дезорієнтувався і випадково заїхав у зону, контрольовану сепаратистами, де і загинув.

Згідно з копією Довідки про причину смерті від 12.05.2014 та копією Лікарського свідоцтва про смерть № 402 від 12.05.2014 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Слов`янськ, Донецької області на вул. Сучасній від вогнепального поранення грудної клітки та живота. Смерть настала внаслідок отримання ушкодження від дій, передбачених законом, та воєнних операцій.

Заявляючи позовні вимоги про зобов`язання провести спеціальне розслідування із складанням відповідних актів за формами Н-5 та Н-1, позивач посилається на Порядкок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою КМ України від 30.11.2011 №1232 (у редакції від 11.06.2013, чинній на час смерті ОСОБА_3 ,).

Відповідно до пунктів 2 та 3 Порядку проведення розслідування визначено коло осіб, на яких він поширюється, а на яких ні. Зокрема, згідно з п.п.3 п.3 Порядку проведення розслідування цей Порядок не поширюється на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців внутрішніх військ, курсантів (слухачів) навчальних закладів МВС.

Оскільки ОСОБА_3 згідно з наказом від 14.03.2014 № 7о/с був зарахований до списків особового складу частини внутрішніх військ МВС України, то вказаний Порядок на нього не поширюється, а тому підстави для проведення спеціального розслідування із складанням актів за формами Н-5 та Н-1 відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що із встановлених обставин у справі ОСОБА_3 на час його поранення і настання смерті не перебував у військовій частині за місцем проходження військової служби у резерві, тому на нещасний випадок, який з ним стався, не поширюється і Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затверджений Наказом МВС України 27.12.2002 №1346, яким також передбачено проведення спеціального розслідування та складання актів за формами Н-1 та Н-5.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини справи підстави для проведення саме спеціального розслідування і складання актів за формами Н-1 та Н-5 відсутні.

Враховуючи, що позивач звернулася до суду з метою отримання пільг у зв`язку зі смертю її чоловіка, то суд звертає увагу, що право позивача на отримання соціальних пільг у зв`язку із втратою годувальника не пов`язане з наявністю актів за формами Н-1 та Н-5. Водночас, як видно з матеріалів справи факт смерті ОСОБА_3 розслідується в межах кримінального провадження №0002892. Тому саме за результатами розслідування та судового розгляду вказаного кримінального провадження буде встановлено наявність у позивача права на отримання спеціальних пільг, передбачених для учасників антитерористичної операції.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що позивач невірно обрала спосіб захисту порушеного права, а підстави для виходу судом за межі позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу, що заявляючи вимогу про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, позивач має вказати які саме дії вчинені позивачем та в чому полягає їх протиправність, надавши відповідні докази. Разом з тим позивач цього не зробила.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.О. Арсірій