Справа № 813/1688/16
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року № 813/1688/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В.,

за участю секретаря судового засідання Харіва М.Ю.,

позивач не прибув,

представник відповідача Станько О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповненого військового квитка, трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.04.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України було укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки. Відповідно до п. 4 контракту «сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами». 03.02.2016 позивач подав рапорт на ім`я командира роти, у якому вказав, що не має наміру продовжувати контракт. Жодного повідомлення про наміри продовжити контракт від Міністерства внутрішніх справ України не отримав. Зазначає, що 26.04.2016 сплив трьохрічний термін контракту. З цього часу ОСОБА_1 неодноразово звертався до командира частини полковника ОСОБА_2 і просив видати копію наказу про звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, просив розрахуватися по заробітній платі та письмово повідомити про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, проте відповіді на свої заяви не отримав. Вважає таку бездіяльність неправомірною та просить зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні.

Позивач у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання від 11.04.2016, в якому позовні вимоги підтримує повністю, просить справу розглянути без його участі.

Представник відповідача подав заперечення, в яких зазначає, що у зв`язку з оголошенням Указами Президента України від 17.03.2014 № 303, від 06.05.2014 № 454, від 21.07.2014 № 607 та від 14.01.2015 № 15/2015 часткової мобілізації, в країні настав та діє особливий період. У зв`язку із цим позивачу продовжено строк дії контракту понад встановлені терміни відповідно до статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", тому підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні. Також зазначає, що у зв`язку з дією особливого періоду в державі, неможливістю звільнення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України військовослужбовця ОСОБА_1 по закінченню умов контракту, витребувані в зверненнях документи не могли бути надані, оскільки прямо стосуються процедури звільнення.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила із підстав, викладених у письмових запереченнях та просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Судом встановлено, що 26.04.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ВВМВС України укладено контракт про проходження військової служби строком на 3 роки.

В Україні було оголошено та проведено часткову мобілізацію у декілька етапів, зокрема Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014 починаючи з 18.02.2014 по 02.05.2014; Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 06.05.2014 № 454 починаючи з 07.05.2014 по 20.06.2014; Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 21.07.2014 № 607 починаючи з 24.07.2014 по 06.09.2014; Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 № 15 починаючи з 20.01.2015 по 17.08.2015.

03.02.2016 позивач звернувся до командира роти із рапортом про звільнення на підставі закінчення строку дії контракту.

26.04.2016 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 88 ОСОБА_1 продовжено контракт понад встановлені строки до оголошення демобілізації відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

19.05.2016 командир військової частини НОМЕР_1 проінформував, що враховуючи, що з моменту оголошення мобілізації у державі діє особливий період, військовослужбовці не підлягають звільненню та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

13.05.2016 позивач звернувся до командира роти із рапортом про надання письмової відповіді з роз`ясненням причини його затримання на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Листом від 26.05.2016 № 1/34-544 командиром військової частини НОМЕР_1 повідомлено позивача, що при прийнятті рішень посадові особи Національної гвардії України, у тому числі командир військової частини НОМЕР_1 , керуються положеннями чинного законодавства України. Зазначено, що до військової частини було скеровано рапорт з проханням письмового роз`яснення причини затримання ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 після закінчення умов контракту, на який було надано відповідь із роз`ясненнями та скеровано на адресу за місцем проживання за вх. № 1/34-499 від 19.05.2016.

ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою від 18.05.2016, у якій просив видати наказ про звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку та розрахуватися по заробітній платі.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно з ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин, що склалися між сторонами у даній справі, здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232 "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Згідно з ст. 19 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч. 2, ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади. Строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.

У разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім певних випадків.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Крім того, пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Приписами ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 цього Закону).

Відтак, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення демобілізації як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 по справі № 21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 по справі № 800/582/14.

На момент розгляду даної судової справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом не вирішувалось, у зв`язку із вказаним, суд вважає, що відповідач правомірно не задовольнив рапорт позивача від 03.02.2016 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Суд зазначає, що у зв`язку з дією особливого періоду в державі, неможливістю звільнення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України військовослужбовця ОСОБА_1 по закінченню умов контракту, витребувані в заяві від 18.05.2016 документи не могли бути надані, оскільки оформляються за наслідками звільнення.

Тому вимога позивача про визнання неправомірною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповненого військового квитка, трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, задоволенню не підлягає.

Оскільки вимога про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, є похідною від вимоги про визнання неправомірною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповненого військового квитка, трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні, у задоволенні якої судом відмовлено, тому позовну вимогу про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За результатами судового розгляду справи позивачем не доведено підставності позовних вимог, натомість відповідач належними та допустимими доказами підтвердив, що у спірних правовідносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, обґрунтовано, з урахуванням усіх необхідних обставин.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 31.10.2016.