Справа № 815/5208/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5208/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Самойлюк Г.П., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить: скасувати повністю рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016 р. про скасування дозволу на імміграцію громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншену, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязати ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_2 Юншену обмін посвідки на постійне місце проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому відповідно до рішення відділу у справах ГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 21.06.2005 р. було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.п.1, 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії ОД №1637/05. При цьому позивач вказує, що 07.06.2016 р. він звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в зв'язку із досягненням 45-річного віку, однак, дізнався, що 27.07.2016 р. ОСОБА_3 управлінням ДМС України в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_2 Юншену та прийнято відповідне Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №291902. Позивач звертає увагу, що відповідно до вищевказаних висновку та рішення скасовано повністю рішення відділу у справах ГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 21.06.2005 р., а також в паспортному документі позивача необхідно анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні», визнати недійсною та вилучити посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №1637/05 від 21.06.2005 р.

Від відповідача до суду надійшли заперечення на адміністративний позов, відповідно до яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянин ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен отримав як батько іммігранта ОСОБА_2 ОСОБА_4, відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України „Про імміграцію, яким передбачалась можливість імміграції батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей. Відповідач зазначив, що у ході перевірки, яка була здійснена співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області, виявлено, що неповнолітній син заявника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на момент звернення батька з клопотанням про залишення на постійне місце проживання в Україні не мав дозволу на імміграцію в Україні. Крім того, посилаючись на п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України „Про імміграцію відповідач зазначає, що для осіб, визначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. Відповідач наголошував, що з урахуванням віку сина заявника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на момент прийняття документів у його батька, вимога п.6 ч.7 ст.9 Закону України „Про імміграцію у частині надання документу про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції матері та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні, виконана не була. Крім того, відповідач зазначав, що згідно обліків ГУ ДМС України в Одеській області неповнолітня дитина ОСОБА_2 ОСОБА_4 на момент надання батьку гр. ОСОБА_2 Юншену дозволу на імміграцію у громадянстві України не перебувала, процедура реєстрації ОСОБА_2 ОСОБА_4 громадянином України не проводилась. Таким чином, на думку відповідача, громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен дозвіл на імміграцію в Україну було надано в порушення Закону України „Про імміграцію та посвідкою на постійне проживання документовано безпідставно (а.с. 19-21).

До судового засідання зявились представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні просив розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен, ІНФОРМАЦІЯ_2, є уродженецем провінції Чжецзян ОСОБА_1 Народної Республіки, що підтверджується копією паспорту № G35473805 (а.с. 9), виданого замість паспорту № G07826975 (а.с. 26), одружений із громадянкою ОСОБА_1 Народної Республіки Є Чунь, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою вони прибули разом на територію України. 14.12.2003р. у вказаного подружжя на території України у м. Одесі народився син ОСОБА_2 ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 27-29).

17.06.2005 р. позивач звернувся до ВП та МР УМВС України в Одеській області з заявою про залишення на постійне проживання в Україні (а.с. 23, зворотній бік аркуша).

Окрім заяви-анкети у справі наявні переклад національного паспорту гр. ОСОБА_1 Народної Республіки на українську мову, копія свідоцтва про народження сина - ОСОБА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 серія 1 - ЖД № 206437, виданого 10.08.2004 р. міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, нотаріальне свідоцтво Посольства КНР в Україні про відсутність заперечень щодо постійного проживання ОСОБА_2 Юншен на території України, заява на реєстрацію та медичні довідки (а.с. 26-32).

21.06.2005р. згідно висновку за результатом розгляду справи, на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» ОСОБА_2 Юншен отримав дозвіл на імміграцію в Україну, та був документований посвідкою на постійне проживання серії ОД № 1637/05 (а.с. 10, 33).

Позивач зазначає, що 07.06.2016 р. він звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в зв'язку із досягненням 45-річного віку.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. на підставі п.1 ст.12 Закону України Про імміграцію скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен (а.с. 52).

Зазначене рішення прийнято на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого 27.07.2016р. (а.с. 50-51). Згідно вказаного висновку дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 Юншен отримав згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, проте неповнолітній син заявника, свідоцтво про народження якого залучено до матеріалів справи, на час звернення батька з клопотанням про залишення на постійне місце проживання, не мав дозволу на імміграцію, також не підтверджено його належності до громадянства України. Крім того, посилаючись на п.6 ч. 7 ст.9 Закону України Про імміграцію, відповідач зазначив, що для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст. 4 цього Закону, подається нотаріально засвідчений документ, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні, проте дана вимога з урахуванням віку сина ОСОБА_2 Юншен виконана бути не може, а тому останній не мав підстав для надання дозволу на імміграцію в Україні (а.с. 50-51).

Не погоджуючись з рішенням відповідача № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного субєкта.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд зясовує, чи використане повноваження, надане субєкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Відповідно ст.1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до ст.12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Окрім того, відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_5 України №1983 від 26.12.2002р. (далі Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку № 1983).

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

Дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених пунктами 1-5 статті 12 Закону України "Про імміграцію", а також в інших випадках, передбачених Законами України (пункт 6 ст.12 Закону України «Про імміграцію»). Тобто такі інші випадки, відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно Законами України.

Проте, відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено приписів закону, яким би було передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку позивача. Тому посилання відповідача у висновку, як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, на п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є безпідставним та необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, що не спростовано відповідачем.

При цьому, у висновку зазначено, що оформлення посвідки здійснено безпідставно. Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала позивачу посвідку на постійне проживання, приймала рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу за прийняття безпідставних рішень до суду не надано.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Як зазначалось вище, підставою для скасування рішенням № 291902 від 27.07.2016р. дозволу на імміграцію в Україну позивачу ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначено п. 1 ст.12 Закону України Про імміграцію.

При цьому, іншим випадком, в розумінні вказаної норми відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 Юншен надано з порушенням п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, як батьку іммігранта, оскільки його дитина у громадянстві України не перебувала, а також через свій вік не могла виконати вимоги п.6 ч.7 ст.9 Закону щодо надання документу про те, що вона не заперечує проти імміграції батьків та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Суд висновки відповідача, зазначені у висновку від 27.07.2016р. вважає помилковими, оскільки п.6 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію чітко визначено, що інші випадки для скасування дозволу на імміграцію мають бути передбачені законами України, тоді як у оскаржуваному рішенні Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої виданий громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню.

Відповідачем в оскаржуваному рішенні №291902 від 27.07.2016р. не наведено приписів закону, яким би було передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку позивача. Тому посилання відповідача у висновку, як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, на п.1 ст.12 Закону України Про імміграцію є безпідставним та необґрунтованим.

Також відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України Про імміграцію, а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Порушення встановленого законодавством України порядку надання дозволів на імміграцію в Україну, у розумінні статті 12 Закону України Про імміграцію, є підставою для скасування таких дозволів, якщо зясується, що їх надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п.1 ч.1 ст.12 Закону).

Надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність ОСОБА_3 управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не встановлено.

Суд вважає за необхідне зазначити, що допущення уповноваженими органами помилки при прийнятті рішення про надання громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен дозволу на імміграцію, за відсутності у цьому вини останнього, не є визначеною Законом України Про імміграцію та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу.

При цьому суд враховує, що ч.2 ст.19 Конституції України встановлено обовязок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскаржуване рішення відповідача № 291902 від 27.07.2016р. є актом індивідуальної дії, в якому ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Одеській області не зазначило та не мотивувало, з якої визначеної законом підстави скасовано дозвіл громадянина ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен на імміграцію в Україну, у звязку з чим відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, як субєктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.71 КАС України покладено обовязок доказування правомірності прийнятих ним рішень в адміністративному суді, не доведено наявності підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію і, як наслідок, правомірності рішення № 291902 від 27.07.2016р.

Відтак, позов громадянина ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен в частині вимог про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншену, ІНФОРМАЦІЯ_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобовязання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_2 Юншену обмін посвідки на постійне місце проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку, суд зазначає наступне.

Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_5 України № 251 від 28.03.2012 р. (далі Порядок № 251), визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно п. 9 зазначеного Порядку.

Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку (п. 16 Порядку №251).

Пунктом 12 Порядку №251 визначено, що посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред'явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні).

Пунктом 15 Порядку №251 встановлено перелік документів для оформлення та обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцями та особою без громадянства 25- і 45-річного віку, а саме: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після предявлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у письмових запереченнях не заперечував, що для обміну посвідки на постійне проживання позивача у звязку з досягненням іноземцем 45-річного віку надано усі необхідні документи.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки на постійне проживання в Україні серії ОД №1637/05 від 21.06.2005 р. виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України Про імміграцію, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 17 Порядку № 251 передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується ОСОБА_3 ДМС, а у разі його відсутності - заступником ОСОБА_3 ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Законом України Про імміграцію, Порядком №1983, Порядком №251, не встановлено підстав для автоматичного анулювання посвідки на постійне проживання.

Пунктом 18 Порядку №251 визначено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Відповідносто до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Суд вважає, що, вирішуючи питання про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити ОСОБА_2 Юншену обмін посвідки на постійне місце проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку слід обрати виправданий спосіб захисту прав позивача, попри те, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо обміну посвідки на постійне проживання, за своєю правовою природою є дискреційними.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_5 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на те, що в судовому порядку встановлено неправомірність рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншену, ІНФОРМАЦІЯ_1, враховуючи, що повноваження відповідача щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням особою 45-річного віку, передбачено Порядком № 251, суд вважає, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області вирішити питання щодо обміну посвідки на постійне проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку громадянину КНР ОСОБА_2 Юншену в порядку, встановленому для її обміну, затвердженому постановою Кабінету ОСОБА_5 України №251 від 28.03.2012 р.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

У відповідності зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, межі заявлених позовних вимог та наявність у Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області дискреційних повноважень, до яких відповідно до законодавства віднесено, зокрема, прийняття рішення про обмін або відмову в обміні посвідки на постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншену, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобовязання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області вирішити питання щодо обміну посвідки на постійне місце проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку громадянину КНР ОСОБА_2 Юншену в порядку, встановленому для її обміну, затвердженому постановою Кабінету ОСОБА_5 України №251 від 28.03.2012 р.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншен до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію, зобовязання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 291902 від 27.07.2016р. про скасування дозволу на імміграцію громадянину ОСОБА_1 Народної Республіки ОСОБА_2 Юншену, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязати ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби в Одеській області вирішити питання щодо обміну посвідки на постійне місце проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2005р. у звязку з досягненням 45-річного віку громадянину КНР ОСОБА_2 Юншену в порядку, встановленому для її обміну, затвердженому постановою Кабінету ОСОБА_5 України №251 від 28.03.2012 р.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.П. Самойлюк