Справа № 815/1487/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/1487/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Домусчі С.Д.

За участю: секретаря Вишневської А.В.

представника відповідача Ніколенка О.В. (довіреність від 24.05.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року №25-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати міграційну службу прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об`єктивних побоювань позивача стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження. Зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, отже рішення органу міграційної про відмову у наданні цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, адреса проживання на період вибуття - АДРЕСА_1 , є громадянином Судану, за національністю - суданець, етнічна група загао, віросповідання іслам (мусульманин), суніт; рідна мова аравійська, володіє російською, англійською; одружений з громадянкою Судану ОСОБА_2 ; має повну вищу освіту, яку здобув в університеті Джуба (коледж соціальних наук та сільськогосподарського розвитку) у м. Харум протягом 1998-2002 років. У 2008 році позивач вступив на підготовчий факультет Одеської національної академії харчових технологій. На території країни громадянської належності не працював; з 2010 року та на теперішній час на території України працював на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі. Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи інших організацій.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , зареєстрованої 06.09.2013 року (справа №2013ОД0257, реєстраційний номер заяви 200), позивач 25.05.2008 року вибув рейсовим автобусом до м. Каїр (Єгипет), де знаходився протягом п`яти-шести місяців. 25.10.2008 року іноземець вилетів авіарейсом Каїр (Єгипет) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). 26.10.2008 року позивач перетнув кордон України на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та студентської візи типу «О» №Y02636490.

05.08.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

26.09.2013 року за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2013ОД0257) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства посадовими особами Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло висновку про доцільність прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.01.2016 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2013OD257) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Судану ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №25-16 від 17.02.2016 року, з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з оскаржуваного рішення органу міграційної служби, підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність у нього обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням органу міграційної служби, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, йому правомірно було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, як вірно встановив суд першої інстанції, причиною неможливості повернення на Батьківщину позивач зазначає, що його буде затримано та ув`язнено через політичну діяльність його батька.

З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній надає суперечливу інформацію стосовно обставин виїзду з країни громадянського походження. Під час проведення співбесіди від 26.09.2013 року позивач стверджує, що його батько був секретарем в партії «ОМА» (Hisp Oma Almoard), крім того працював вчителем арабської мови в школі. Зі слів позивача (анкета від 06.09.2013 року), батька було заарештовано 29.01.2009 року, однак під час проведення співбесіди, позивач не зміг вказати точну дату арешту батька, зазначивши лише, що близько п`яти років назад. Крім того, позивач не зміг вказати період членства батька в партії. Зазначені елементи прийнято міграційною службою як такі, що навмисно вигадувалися для посилення історії переслідування.

За твердженнями позивача, останній побоюється повертатись на Батьківщину, оскільки вважає, що всю його родину будуть переслідувати. Згідно протоколу анкетування від 06.09.2013 року позивач зазначає, що, якщо один член родини займається політикою, то проблем з боку влади не уникнути.

Разом з цим судом першої інстанції вірно враховано, що відповідачем здійснено аналіз інформації по країні походження, якою підтверджено існування партії «Умма», однак, незважаючи на підтвердження факту існування зазначеної партії, наявна інформація вказує на існування політичних домовленостей між правлячою партією та «Умма партією», що ставить під сумнів елемент переслідування членів партії, до якої, за твердженнями позивача, належав його батько.

Крім того, у заяві про звернення за захистом від 05.08.2013 року позивач зазначає, що батько був членом партії Умма, в зв`язку з чим зазнавав переслідувань з боку служби безпеки Судану. В анкеті від 26.09.2013 року ОСОБА_1 вказує про роботу батька в партії «Умо Альмуаред» - Народна партія. Згідно протоколу співбесіди від 26.09.2013 року позивач розповідає про членство батька в партії «ОМА» (Hisp Oma Almoard), в якій останній займав посаду секретаря.

Під час першого звернення в 2010 року позивач зазначав, що батька заарештували за те, що останній виступав на телебаченні з протестом щодо діючої влади в країні, однак на той період навіть приблизно дату арешту позивач вказати не зміг. Під час другого звернення в 2013 року інформація про виступ батька по телебаченню позивачем взагалі не надавалась. Також, в заяві від 05.08.2013 року позивач розповідає про події, які відбулись в 2009 році, а саме: за словами його сестри, до їхнього будинку увірвались співробітники служби безпеки країни та заарештували батька, а під час проведення інтерв`ю від 06.09.2013 року позивач робить припущення, що батька було затримано через зберігання важливої документації партії Умма.

Також, при першому зверненні ОСОБА_1 розповідав, що його батько викладач арабської мови в університеті, а згідно протоколу співбесіди від 2013 року, його батько працює вчителем аравійської мови у школі.

З огляду на вищевказане міграційною службою не прийнято елемент належності батька позивача до партії Умма, так як відсутні будь-які документальні або усні підтвердження цього факту.

Окрім цього існування розбіжностей вказує на неправдивість історії позивача.

Зокрема, в анкеті про визнання біженцем шукач захисту стверджує, що саме країна громадянської належності є джерелом загрози та переслідування для нього, що пов`язано з членством його батька в політичній партії Умма.

Зі слів позивача, його батька було заарештовано 29.01.2009 року. При цьому зазначається, що окрім батька ніхто з родини більше не постраждав, а в Судані залишились проживати мати, сестра та дружина, ніхто з них ніяких переслідувань чи побоювань не зазнавав.

Зазначене суперечить іншим твердженням позивача, який вказує, що у зв`язку з наявністю проблем у одного члена родини, який займається політичною діяльністю, проблеми виникають у всієї родини.

Відповідно до протоколу співбесіди 2013 року, до будинку батька позивача періодично приходили представники служби безпеки Судану та влаштовували обшуки.

Разом з тим, позивач стверджує, що сам ніколи не відносився до політичних партій.

Зазначене спотворює його історію, викладену в протоколі співбесіди 2010 року, коли про свавільні обшуки батьківського будинку з боку служби безпеки Судану, позивач взагалі не згадував. Переслідування на Батьківщині позивач не довів, він плутається в твердженнях, існує багато розбіжностей, що свідчить про неправдивість історії переслідування.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно враховано, що позивач виїхав з країни свого громадянського походження 25.05.2008 року до Єгипту (м. Каїр), де знаходився протягом 5-6 місяців, однак за наданням міжнародного захисту не звертався та займався оформленням візи на в`їзд до України, а отже вказаний факт підтверджує, що причиною виїзду позивача із Судану було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Таким чином, враховуючи зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно надано оцінку доводам позивача, вказавши на їх неправдоподібність, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Отже, враховуючи встановлені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність відмови у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення органу міграційної служби.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 07.11.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

С.Д. Домусчі