Справа № 826/5478/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 жовтня 2016 року № 826/5478/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши у письмовому провадженні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до відділу виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до відділу виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, в якому просить суд скасувати постанову від 28.01.2013 року про стягнення виконавчого збору, винесену в рамках виконавчого провадження №36062542 відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем не взято до уваги той факт, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі №2-6603/11 виконано боржником добровільно, а також те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2013 року виконавчий лист по справі №2-6603/11 визнаний таким, що не підлягає виконанню.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заперечень проти позову та копії матеріалів виконавчого провадження ВП №36062542 до суду не надав.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновків про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема витягу з інформації про виконавче провадження, 18.01.2013 року державним виконавцем відділу виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Кондратьєвим Андрієм Сергійовичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №36062542 з примусового виконання виконавчого листа №2-6603/2011 від 04.07.2012 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованості в сумі 2 370 421 гривень 56 коп. та накладено арешт на все майно позивача.

В подальшому, 28.01.2013 року державним виконавцем відділу виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Кондратьєвим Андрієм Сергійовичем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

В даній постанові зазначено, що постановою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-6603/2011, виданого 04.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва, запропоновано боржнику виконати його в добровільному порядку в строк до 25.01.2013 року, однак боржником у наданий строк виконавчий лист не виконано.

На підставі вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 237042,16 грн.

Незгода позивача із даної постановою про стягнення виконавчого збору зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV, чинний на час виникнення правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 11 Закону №606-ХІV визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 19 Закону №606-ХІV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

При цьому, згідно з ст. 17 Закону №606-ХІV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Статтею 32 Закону №606-XIV встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (ч. 1 ст. 27 Закону №606-XIV).

Таким чином, заходи примусового виконання здійснюються державним виконавцем виключно в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Окрім того, положеннями частини третьої статті 27 зазначеного закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України від 28.01.2015 року, №6-785цс15 від 06.07.2015 р.

Згідно з п.6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду №3 від 13.12.2010 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Наведене в сукупності свідчить, що вирішальним в даному випадку є встановлення факту добровільного виконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Як уже зазначалось вище, в оскаржуваній постанові зазначено, що боржнику запропоновано виконати виконавчий лист №2-6603/2011, виданого 04.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва в добровільному порядку в строк до 25.01.2013 року, однак боржником у наданий строк виконавчий лист не виконано.

При цьому, питання щодо неналежного повідомлення чи надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження, що позбавило позивача як боржника права на своєчасне добровільне виконання в межах даної справи позивачем не оскаржується.

До суду також не надано доказів оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, з наявної в матеріалах справи копії ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2013 року у справі №2-6603/11 вбачається, що 03.07.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ м. Києва винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що 10.07.2013 року публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Укргазбанк» подана заява до відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ м. Києва, в якій повідомлялось про повне погашення боржником заборгованості перед стягувачем.

Суд звертає увагу, що в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2013 року у справі №2-6603/11 (абз. 3 арк.2) зазначено, що рішення боржником виконане добровільно шляхом повного погашення заборгованості, що підтверджується заявою від 09.07.2013 року №13272/5400/2013, виданою самим стягувачем.

Вказаною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2013 року заяву ОСОБА_1 задоволено - визнано виконавчий лист від 04.07.2012 року №2-6603/11, виданий Дніпровським районним судом м. Києва, таким, що не підлягає виконанню.

Наведене в сукупності дає суду підстави для висновку, що рішення позивачем як боржником в межах виконавчого провадження №36062542 виконано добровільно, однак не у визначений постановою про відкриття виконавчого провадження строк для добровільного виконання.

При цьому, позивачем не надано до суду доказів надання державному виконавцю станом на момент прийняття оскаржуваної постанови документального підтвердження повного виконання рішення до початку його примусового виконання, в той час як відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону №606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Додатково суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 28 Закону №606-XIV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що станом на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України, а відтак ознаки її протиправності відсутні.

При цьому, доводи позивача про те, що відповідачем не взято до уваги той факт, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі №2-6603/11 виконано боржником добровільно, а також те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2013 року виконавчий лист по справі №2-6603/11 визнаний таким, що не підлягає виконанню, є безпідставними, оскільки вказані обставини виникли після прийняття оскаржуваної постанови та, як наслідок, не могли бути враховані при її прийнятті.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, судом вбачається, що державний виконавець при прийнятті оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України, оскільки на момент її прийняття у нього було відсутнє документальне підтвердження повного виконання рішення до початку його примусового виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю, підстави для присудження на користь позивача здійснених судових витрат, з урахуванням вимог ст. 94 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов