Справа № 731/442/16-а
Суддя: Моцьор О. В.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №731/442/16-а
Провадження №2-а/731/12/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року Варвинський районний суд Чернігівської області в складі

судді МОЦЬОРА О.В.,

з участю секретаря Трохименко Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату пенсії по інвалідності, -

В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Варвинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом, яким просить визнати дії Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення йому, як інваліду 3 групи, з 1 квітня 2015 року виплати пенсії неправомірними та дискримінаційними, і зобов'язати поновити виплату пенсії, починаючи з 1 квітня 2015 року в повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 20 січня 2015 року йому безтерміново встановлено 3 групу інвалідності, у зв'язку з чим він перебуває на обліку у Варвинському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України та до квітня 2015 року отримував пенсію по інвалідності. Про припинення виплати він дізнався тільки з листа-відповіді Управління від 06 жовтня 2016 року, оскільки до цього його про час та підстави припинення пенсійних виплат ніхто не повідомляв. При цьому як на підставу для припинення виплати пенсії відповідач послався на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до яких визначено, що у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року визначеним категоріям осіб, до яких відноситься і позивач, пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про державну службу» не виплачуються. На думку позивача, дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують Конституцію України стосовно соціального захисту громадян та принцип верховенства права, вимоги ст.ст. 1, 2, 28 Конвенції ООН «Про права інвалідів». Крім того, не виконуються вимоги ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо права на отримання пенсії по інвалідності. Всі ці порушення розцінюються ним як дискримінація, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав за весь період невиплати пенсії.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 35).

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, зазначивши в письмових запереченнях, поданих через канцелярію суду, що просить розглядати справу без його участі (а.с. 31-34). З письмових заперечень вбачається, що Варвинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області не погоджується з позовом та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії, воно діяло на підставі та в межах повноважень, що передбачені чинним законодавством, зокрема, на виконання приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до яких у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року відповідним категоріям осіб, до яких належить і позивач, пенсії, призначені до Закону України «Про державну службу», не виплачуються. Зокрема, при цьому було враховано, що ОСОБА_1 працює в органі місцевого самоврядування на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому підставою для припинення виплати пенсії є сам факт перебування особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до зазначених законів. Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України визнано неконституційними окремі норми Законів України №213 від 02 березня 2015 року та №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року тільки в частині Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто всі інші положення Законів України №213 від від 02 березня 2015 року та №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року вважаються такими, що відповідають чинному законодавству України. Отже, виплата пенсії позивачу припинена правомірно і для її відновлення немає законних підстав. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, просять суд залишити позовні вимоги за період з 1 квітня 2015 року по 26 квітня 2016 року без розгляду.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 через інвалідність з 20 січня 2015 року перебуває на обліку в Варвинському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Чернігівської області, оскільки з цієї дати йому було призначено пенсію по третій групі інвалідності внаслідок загального захворювання (а.с. 15).

З 20 січня 2015 року позивачу вперше встановлена третя група інвалідності внаслідок загального захворювання на строк до 01 лютого 2016 року, з 26 січня 2016 року третя група інвалідності встановлена повторно на строк до 01 лютого 2018 року, що підтверджується копіями відповідних довідок МСЕК (а.с. 20, 21). При цьому виплата пенсії ОСОБА_1 здійснювалася по 3 групі інвалідності на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 1 квітня 2015 року Варвинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Чернігівської області виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності 3 групи внаслідок загального захворювання припинено.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області з заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності з 1 квітня 2015 року, однак отримав відмову (а.с. 10, 11).

Судом встановлено, що з 29 травня 2014 року по даний час ОСОБА_1 працює на посаді голови Варвинської районної ради Чернігівської області (а.с. 16-19), що дає йому право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та установлено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Виключення із зазначеного правила становлять лише інваліди I та II груп, інваліди війни III групи та учасники бойових дій, особи, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить, що у разі, якщо особа, якій призначено пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від часу призначення), працює на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених вказаними спеціальними законами, станом на 01 квітня 2015 року, то виплата їй пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з цієї дати до кінця 2015 року не проводиться.

Пунктом 5 Прикінцевих положень вищевказаного Закону передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування»,«Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, то з цієї дати норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно до спеціальних Законів, слід вважати скасованими. Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює в органі місцевого самоврядування, на призначення їй пенсії за Законом України «Про державну службу», припинили дію, починаючи з 01 червня 2015 року.

Отже, з цієї дати на позивача не поширюються встановлені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 02.03.2015 №213-VIII) обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015 року робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами. На даний час особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тому, з 01 червня 2015 року відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, при вирішенні спору встановлено, що відповідачем, як органом, на який законом покладено обов'язок з виплати пенсій, внаслідок порушення норм чинного законодавства, допущено по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, що виявилась у нездійсненні останнім відповідних виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Більше того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами, в тому числі і Законом України «Про державну службу», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Водночас і відповідно до ст. ст. 22, 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Отже, застосування змін, внесених у ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» Законом № 213-VIII, призводить до порушення реалізації права відповідної категорії осіб на соціальний захист та обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» принципами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.Х1.195( (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.III.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. ст. 22, 46, 64 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм проаналізованого вище чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, ч. 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що він дізнався про причини припинення виплати пенсії лише після отримання листа-відповіді від 06 жовтня 2016 року не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, оскільки ця обставина не є визначальною для можливості звернення до суду за захистом своїх прав, тому за клопотанням відповідача суд вважає за необхідне залишити позовні вимоги за період з 1 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року без розгляду.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що з 21 квітня 2016 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону №1058, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 41, 94, 161-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату пенсії по інвалідності задовольнити частково.

Визнати дії Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 21 квітня 2016 року неправомірними.

Зобов'язати Варвинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як інваліду 3 групи з 21 квітня 2016 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату пенсії по інвалідності за період з 1 квітня 2015 року по 20 квітня 2016 року залишити без розгляду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 551 гривня 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Варвинський районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя МОЦЬОР О.В.