Справа № 804/1965/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2016 р. Справа № 804/1965/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії,-
ОСОБА_5 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень від 16.11.2015 р. №26187006 , від 17.11.2015 р. №26206475 та зобовязання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з прийнятими рішеннями про відмову у скасуванні реєстраційного запису та про відмову у державній реєстрації права власності, вважає, що вважає відмова відповідача є незаконною та такою, що порушує його права. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач правом на подання письмових заперечень на позов або пояснень не скористався. Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення щодо позовних вимог та вирішення позовних вимог залишив на розсуд суду.
Заслухавши пояснення, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.
Після смерті ОСОБА_9 25 січня 1996 року, державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року, реєстровий №3-3774, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.
Після смерті ОСОБА_8 28 березня 2005 року, державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року, реєстровий №3-3776, на 3/6 частини квартири АДРЕСА_2.
03 грудня 2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, реєстровий №3-4025, яким на випадок смерті усе належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_5.
ОСОБА_7 померла 18 травня 2014 року, актовий запис №848, після чого відкрилась спадщина на належне їй майно - квартиру АДРЕСА_1.
У встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7.
Після спливу шестимісячного строку приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 постановою від 01.12.2014 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3, оскільки заявником не було надано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: у спадкоємця був відсутній документ про державну реєстрацію права власності на спадкове майно за померлою ОСОБА_7.
Поряд з цим, судом встановлено, що позивачем було подано позовну заяву до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.
З матеріалів справи вбачається, що вищезазначене рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набрало законної сили 28 вересня 2015 року.
В той же час, 17 червня 2015 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Григорівнрою видано ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстраційний №2137) на 1/3 частини Квартири, про що на підставі Рішення №22151941 від 17.06.2015 року про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_5 на обєкт нерухомості - 1/3 частку квартири зроблено того ж дня реєстраційний запис № 10073668.
16 листопада 2015 року. позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування у Державному реєстрі прав запису про право власності ОСОБА_5 на 1/3 частини квартири.
Як підставу для звернення було вказано те, що відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2015р. за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 в цілому, що й потребує скасування цього запису та реєстрації права власності на всю квартиру.
До заяви було додано такі документи: - заяву про скасування реєстрації у Державному реєстрі прав права власності ОСОБА_5 на 1/3 частини Квартири; - копію паспорта заявника ОСОБА_5; - копію паспорта ОСОБА_10 (представник заявника); - копію паспорта ОСОБА_4 (представник заявника); - копію реєстраційного номера облікової картки платника податку ОСОБА_5 згідно з Державним реєстром фізичних осіб; - копію реєстраційного номера облікової картки платника податку ОСОБА_10 згідно з Державним реєстром фізичних осіб; - копію реєстраційного номера облікової картки платника податку ОСОБА_4 згідно з Державним реєстром фізичних осіб; - копію довіреності ОСОБА_4 на право представляти інтереси ОСОБА_5; - квитанцію про внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав; - квитанцію про сплату державного мита; - копію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2015р.
16 листопада 2015 року Відповідачем з посиланням на статтю 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було винесено рішення про відмову у скасуванні вказаного реєстраційного запису у звязку з тим, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зокрема, вказано на необхідність надання державному реєстратору судового рішення, що вступило у законну силу, щодо скасування Рішення №22151941 від 17.06.2015 року відповідача про реєстрацію у Державному реєстрі прав права власності ОСОБА_5 на 1/3 частку квартири.
Поряд із цим, 17 листопада 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вищевказану квартиру в цілому у Державному реєстрі прав.
Як підставу для звернення було вказано те, що Рішенням Апеляційного суду від 28.09.2015р., що вступило у законну силу, за ОСОБА_5 визнано право власності на зазначену вартиру в цілому в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7.
17 листопада 2015року відповідачем було винесено рішення про відмову у державній реєстрації права власності на квартиру в цілому. У своєму рішенні про відмову державний реєстратор вказала, що у звязку з тим, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зокрема, вказано, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном та під час здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно має доступ та користується, Державним реєстром прав, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру прав, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування Державним реєстром прав здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію та/або здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Також з матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2015 року представник позивача звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області із заявою про ухвалення додаткового рішення до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2015 року, оскільки державний реєстратор ОСОБА_6 постановила рішення про відмову в скасуванні запису про право власності позивача в Державному реєстрі прав на 1/3 частину квартири, на підставі того, що вона позбавлена технічної можливості зробити це (в судовому рішенні немає прямої вказівки на таку дію), а така відмова перешкоджає позивачу реалізувати своє право на реєстрацію квартири в цілому.
14 березня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області постановлено рішення, яким представнику позивача відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по справі, у звязку з тим, що рішення нотаріуса про відмову у скасуванні запису про право власності постановлене 16 листопада 2015 року, тобто вже після винесення судового рішення, тому знаходиться за межами заявлених позовних вимог і є самостійним предметом спору,тому підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
За приписами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Цією ж нормою Закону України «Про нотаріат» передбачено, зокрема, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном та під час здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно має доступ та користується Державним реєстром прав, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру прав, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV).
Як визначено статтею 2 зазначеного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
За приписами статті 4 Закону №1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 8 Закону №1952-IV до повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав.
Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.
Пунктом 4 статті 15 Закону №1952-IV встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пункту 9 вказаної статті державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 19 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.
В статті 24 Закону №1952-IV наведено вичерпний перелік підстав, з яких можлива відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4 2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.
Відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2013р. № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Пунктами 8 та 13 Порядку № 868 передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, до якої додає необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору.
Згідно вимог пункту15 Порядку № 868 під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1)обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Державний реєстратор на підставі пункту 28 Порядку № 868 приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У рішенні про відмову в державній реєстрації прав зазначаються всі підстави прийняття такого рішення.
Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком (пункт 36 Порядку № 868).
Відповідно до підпункту 10 пункту 37 Порядку № 868 документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У випадку припинення речових прав реєстратор, на підставі пункту 32 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, вносить до Державного реєстру прав, зокрема, відомості про підставу припинення права власності (назву, дату видачі, номер документа, ким виданий документ).
Відповідно до пункту 41 Порядку №1141 державний реєстратор, зокрема, скасовує записи Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, про що вносить до відповідного запису Державного реєстру прав необхідні відомості (назву, дату видачі, номер документа, ким виданий документ).
Відповідно до частини 1 статті 15 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV у відповідній редакції (далі - Закон №1952-IV) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Відповідно до частин 1-3 статті 17 Закону №1952-IV текст документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, повинен бути написаний розбірливо. Прізвище, ім'я, по батькові фізичних осіб та їх місце проживання, а також найменування юридичних осіб та їх місцезнаходження повинні бути написані повністю. Не приймаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Поряд із цим, відповідно до пункту 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження, зокрема, на квартиру.
Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Міністерства юстиції України.
Заявник, разом із заявою про державну реєстрацію, подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита (пункт 10 Порядку №703).
Пунктом 16 Порядку №703 визначено, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.
Згідно з пунктом 23 Порядку №703 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі №1952-IV.
Однією з підстав для відмови в державній реєстрації права, згідно пункту 4 частини 1 статті 24 названого Закону, є подання документів, які не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
При цьому відповідно до частини 3 статті 49 Закону України «Про нотаріат» та пункту 4 глави 13 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчинені нотаріальної дії.
У вказаному рішення Апеляційний суд Дніпропетровської області прийшов до висновку, що за вказаних обставин ОСОБА_5, як спадкоємець, набув права власності за заповітом на спадкове майно, та визнав за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо про визнання незаконними та скасування рішень від 16.11.2015 року №26187006 та від 17.11.2015 року №26206475 підлягають задоволенню.
Абзацом 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 вказано, що суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
Судом встановлено, що інших порушень, які б мали наслідки відмови позивачу у здійснення державної реєстрації права власності на квартиру в цілому, відповідачем не виявлено.
При цьому, з огляду на висновки суду відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, визнане судом протиправним, крім випадку, коли рішення було скасовано з формальних підстав, залишаючи право розсуду.
Як зазначене вище, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення не з формальних підстав, отже, відповідач у розглянутому спорі позбавлений адміністративного розсуду та можливості прийняти інше рішення, у зв'язку із чим суд вважає ефективним та необхідним способом захисту порушеного права зобов'язати відповідача здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру в цілому за позивачем.
За змістом частини 1 статті 69 та частини 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Заперечень проти позову відповідач, який за визначенням Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень, не надав, правомірність прийнятого рішення належним чином не довів.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.
Зобовязати державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 здійснити реєстрацію права власності на квартиру в цілому, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Маршала Малиновського, будинок, 10, квартира 57, за ОСОБА_5 (податковий номер НОМЕР_1).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 25 липня 2016 року.

Суддя ОСОБА_1