Справа № 824/707/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/707/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Даниляка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання дій протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання дій протиправними та скасування рішень.

Враховуючи позовну заяву, подану 15 вересня 2016 року, та уточнення позовних вимог в судовому засіданні, надані представником позивача, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо ненаправлення йому постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374, а також скасувати постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 травня 2016 року, прийняті у вказаному виконавчому провадженні.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що державний виконавець усупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не направив йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374, внаслідок чого він як боржник у виконавчому провадженні не знав про її наявність. Також державний виконавець за твердженням позивача незаконно, з недотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 травня 2016 року та безпідставно не направив їх позивачу. Крім цього, вказував про те, що оскаржувані постанови затвердженні особою, яка не мала на те правових підстав.

Представник відповідача, надавши пояснення в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував та просив суд в його задоволенні відмовити. При цьому вказав, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374 позивачу дійсно не направлялась. Щодо оскаржуваних позивачем постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 травня 2016 року зазначив, що такі прийнятті відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, третьої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Таким чином, згідно наведених процесуальних норм, особа може у разі незгоди оскаржити в порядку адміністративного судочинства рішення, дію або бездіяльність суб'єкта владних повноважень - органу державної виконавчої служби.

В ході судового розгляду справи судом були оглянуті оригінали виконавчого провадження №49837374, копії якого долучені до матеріалів адміністративної справи.

Так, судом встановлено, що за заявою про примусове виконання 16 січня 2016 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №49837374 по виконанню виконавчого напису №2289 від 11 травня 2015 року, виданого приватним нотаріусом про стягнення 93637,19 грн з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Указаною поставною запропоновано боржнику - ОСОБА_3 добровільно виконати рішення у семиденний строк.

Також роз'яснено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк він буде виконуватись в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.

Крім цього, вирішено направити вказану постанову сторонам виконавчого провадження та органу або посадовій особі, яка видала документ.

В матеріалах виконавчого провадження №49837374 міститься супровідний лист від 18 січня 2016 року, в якому зазначено про направлення постанови про відкриття виконавчого від 16 січня 2016 року, зокрема, ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_1.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною першою статті 6 Закону №606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно частини першої та другої статті 8 Закону №606-XIVсторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно частини першої та другої статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Частиною першою статті 12 Закону №606-XIV передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а сторони виконавчого провадження (стягувач та боржник) мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження та ін.

Частинами першою та другою статті 17 Закону №606-XIV визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до положень статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини першої статті 31 Закону №606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Крім цього, необхідно зазначити, що відповідно до пунктів 3.19, 3.20 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), надсилання документів виконавчого провадження здійснюється згідно з положеннями статті 31 Закону. Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного зв'язку або електронною поштою.

Отже, законом визначено обов'язок державного виконавця направляти постанову про відкриття виконавчого провадження сторонам виконавчого провадження разом із супровідним листом рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Однак, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №49837374 та підтверджувалось представником відповідача в судовому засіданні, постанова про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року не була направлена ОСОБА_3 як боржнику у вказаному виконавчому провадженні рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Матеріали виконавчого провадження №49837374 не містять відомостей про отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо ненаправлення ОСОБА_3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374.

Крім цього, як видно з постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року та супровідного листа від 18 січня 2016 року, державним виконавцем зазначено адресу боржника ОСОБА_3 - АДРЕСА_1.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, таку адресу вказано на підставі відомостей, зазначених у виконавчому написі нотаріуса від 11 травня 2015 року.

Водночас представник позивача вказав, що ОСОБА_3 за названою адресою не проживає з 2002 року. З указаного часу позивач зареєстрований та проживає в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області, на підтвердження чого надав копію паспорту ОСОБА_3, лист УДМСУ у Чернівецькій області від 06 вересня 2016 року, довідку від 25 серпня 2016 року, видану виконкомом Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області.

Таким чином, суд погоджується з твердженням представника позивача про те, що у разі направлення державним виконавцем Найді Д.Д. на адресу: АДРЕСА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374, конверт із рекомендованим повідомленням про вручення було б повернуто органу державної виконавчої служби з відміткою пошти «за зазначеною адресою не проживає».

В матеріалах виконавчого провадження №49837374 наявна адресна довідка від 24 лютого 2016 року, в якій вказано адресу місця реєстрації позивача: с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області.

Поряд з цим, як вбачається з указаних матеріалів та підтверджувалось представником відповідача, на вказану адресу позивачу постанова про відкриття виконавчого провадження не направлялась.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в указаній вище частині.

Щодо позовних вимог про скасування постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 травня 2016 року, суд зазначає таке.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 19 травня 2016 року державний виконавець прийняв у виконавчому провадженні №49837374 постанови про арешт рухомого та нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Як зазначено в указаних постановах, підставою для їх прийняття було невиконання боржником у термін, наданий для самостійного виконання, рішення. При цьому державний виконавець посилався на статтю 57 Закону №606-XIV.

Так, відповідно до частини другої статті 57 Закону №606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Отже, законом установлено строк, у який виноситься постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, вихідним критерієм обчислення якого є строк закінчення для самостійного виконання рішення, який, у свою чергу, встановлюється у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Водночас, оскільки державним виконавцем не було належним чином направлено позивачу постанову про відкриття виконавчого провадження, що позбавило його можливості виконати виконавчий документ добровільно у встановлений для цього строк або оскаржити в разі непогодження вказану постанову, то у державного виконавця не було правових підстав для прийняття постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Враховуючи що позивача, як боржника у виконавчому провадженні №49837374, не було належним чином повідомлено про його відкриття (в матеріалах виконавчого провадження №49837374 відсутні відомості про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року), суд вважає, що останній був позбавлений можливості добровільно виконати та/або надати документальне підтвердження виконання виконавчого документа в добровільному порядку, що в свою чергу призвело до порушення його законних прав та інтересів. Державний виконавець з порушенням вимог закону розпочав примусове виконання виконавчого документа, а тому прийняті у такому виконавчому провадженні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є незаконними та підлягають скасуванню.

Крім цього, згідно матеріалів виконавчого провадження №49837374 відомості про наявність у позивача рухомого майна (транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ) отримані державним виконавцем 01 квітня 2016 року.

Однак, усупереч положенням статті 57 Закону №606-XIV, якими визначено, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна, така була прийнята лише 19 травня 2016 року.

Згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд наголошує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип обов'язковості суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність оскаржуваних бездіяльності, дій чи рішень.

Між тим, відповідачем - Чернівецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області як суб'єктом владних повноважень не було надано суду переконливих та обґрунтованих доводів щодо правомірності оскаржуваних дій (фактично бездіяльності) та рішень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому, беручи до уваги положення пункту 1 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне поряд із скасуванням оскаржуваних позивачем рішень також визнати їх протиправними.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки даний позов підлягає задоволенню повністю, а згідно наявних у справі квитанцій від 26 серпня 2016 року та від 07 вересня 2016 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 1102 грн 42 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 86, 94, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області щодо ненаправлення ОСОБА_3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2016 року ВП №49837374.

Визнати протиправними та скасувати постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 травня 2016 року, прийняті у виконавчому провадженні №49837374.

Стягнути з Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн 42 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 03 листопада 2016 року.