Справа № 1512/13222/2012
Суддя: Петренко В. С.
Дата ухвалення: 2013-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-а/520/63/13
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2013 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

при секретарі Сушко М.О., Малярчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом

ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси

про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси, в якому просив визнати незаконним рішення Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси № 1545 від 04.09.2012 року про відмову у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, а також зобовязати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно ч. 3 ст. 1 тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 19 січня 1993 року і п. 1.6 ст. 28 Закону Російської Федерації «Про трудові пенсії в Російській Федерації».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що 20 серпня 2012 року ним була подана заява про призначення пенсії за віком згідно Тимчасової угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення» до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси.

У вересні 2012 року ОСОБА_2 отримав відповідь з Управління Пенсійного фонду України у районі м. Одеси за №1545, в якій з посиланням на п.1 ст. 1 Угоди вказано, позивач не має достатнього стажу роботи в районах Крайньої Півночі. Визначено також, що стаж роботи ОСОБА_2 в районах Крайньої Півночі складає 6 років і 10 місяців та у районах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі 6 років 9 місяців.

Рішення адміністративного відповідача про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 вважає незаконним, та вказує, що в районах прирівняних до Крайньої Півночі він працював з 30.03.1976 р. по 19.10.1976 р, що складає 6 місяців і 20 днів, а з 15.10.1979 р. по 24.11.1993 р. він працював в м. Усінськ, Республіка Комі, Російська Федерація, що складає 14 років 1 місяць.

Посилаючись на архівні довідки, ОСОБА_2 зазначає, що робота здійснювалась на території Усінського району Республіки Комі в районі Крайньої Півночі, а м. Усінськ Республіки Комі, відповідно до Переліку, затвердженому ОСОБА_3 міністрів СРСР від 10.11.1967 р. за № 1029 віднесено до району Крайньої Півночі.

Окрім того, що Управлінням Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси було невірно розраховано трудовий стаж позивача в районах Крайньої Півночі та у районах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, ОСОБА_2 вказує, що відповідачем також було протиправно не прийнято до уваги положення ч. 3 ст. 1 тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації «Про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення» від 15 січня 1993 року, відповідно до умов якої у випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

При цьому позивач вказує, що ці більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення передбачені в Законі Російської Федерації «Про трудові пенсії в Російській Федерації» ст. 28 п. 1.6. «Гражданам, проработавшим в районах Крайнего Севера не менее 7 лет 6 месяцев, трудовая пенсия назначается с уменьшением возраста, установленного ст. 7 настоящего Федерального закона, на четыре месяца за полный календарный год работы в этих районах».

Тобто, з урахуванням стажу роботи позивача (14 років 1 місяць) в умовах Крайньої Півночі, він вважає, що має право на отримання пенсії на 4 роки і 8 місяців раніше загальноприйнятого пенсійного віку.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання зявився, позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких вказував, що діяв у повній відповідності та у порядку, що встановлений Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вказував також, що згідно із трудовим договором періоди роботи з 26.10.1979 р. по 09.06.1980 р. з 10.06.1980 о 25.01.1987 р. - це робота в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Період роботи з 15.10.1979 р. по 25.10.1979 р. (по дату укладення трудового договору) до страхового стажу зараховано на загальних підставах. За записом у трудовій книжці період роботи з 26.01.1987 р. по 31.12.1990 р. зараховано до страхового стажу у пільговому обчисленні.

Окрім того, відповідач зазначав, що пільгове обчислення стажу за період роботи в районах Крайньої Півночі після 01.01.1991 року не передбачено п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 20 серпня 2012 року подав заяву про призначення йому пенсії за віком згідно Тимчасової угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення» до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси.

У вересні 2012 року ОСОБА_2 отримав відповідь з Управління Пенсійного фонду України у районі м. Одеси за №1545, в якій з посиланням на п.1 ст. 1 Угоди вказано, позивач не має достатнього стажу роботи в районах Крайньої Півночі для призначення пенсії. Визначено також, що стаж роботи ОСОБА_2 в районах Крайньої Півночі складає 6 років і 10 місяців та у районах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі 6 років 9 місяців.

Уряд України і Уряд Російської Федерації, керуючись ст. 3 Угодою про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, виходячи з необхідності врегулювання питань у галузі пенсійного забезпечення громадян обох держав, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, погодились про підписання Тимчасової угоди.

Відповідно ч. 3 ст. 1 вищезазначеної Тимчасової угоди, у випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Ст. 9 Конституції України зазначає, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, є частиною національного законодавства України.

Керуючись вимогами ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України. Частиною 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України на адміністративні суди покладено обов'язок, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Статтею 5 Угоди «Про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, яка Україною підписана, встановлено, що вона розповсюджує дію угоди на пенсійне забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави - учасниць угоди.

Крім того пунктом 5 Перехідних Положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»встановлено, що період роботи з 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Таким чином, статтею 3 тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 19 січня 1993 року, дозволено обчислювати стаж за нормами Закону Російської Федерації «Про державні гарантії і компенсації для осіб, працюючих і проживаючих в районах Крайньої Півночі та прирівняних місцевостях» від 19 лютого 1993 року, тим самим на рівні міжнародних угод укладених між Україною та Росією встановлено, що на території України гарантується пенсійне забезпечення громадян, які працювали на території Росії в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України, виклавши його у ухвалі від 05 грудня 2012 року у справі № К/9991/53104/11.

Отже, виходячи з пріоритетності норм міжнародної угоди, суд прийшов до висновку, що на момент відмови у призначенні пенсійних виплат позивачу, застосуванню підлягали норми Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 1.6 ст. 28 Закону Російської Федерації «О трудових пенсиях в Российской Федерации» вбачається, що «гражданам, проработавшим в районах Крайнего Севера не менее 7 лет 6 месяцев, трудовая пенсия назначается с уменьшением возраста, установленного статьей 7 настоящего Федерального закона, на четыре месяца за каждый полный календарний год работы в этих районах».

Судом встановлено, що в районах прирівняних до Крайньої Півночі ОСОБА_2 працював з 30.03.1976 р. по 19.10.1976 р., що складає 6 місяців і 20 днів, а з 15.10.1979 р. по 24.11.1993 р. він працював в м. Усінськ, Республіка Комі, Російська Федерація, що складає 14 років 1 місяць. Викладене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки позивача та архівними довідками № П-49, №182; №08/451-л; №08/452-р; №08/453-р; №08/454-р.

Суд також звертає увагу відповідача на тому, що робота здійснювалась на території Усінського району Республіки Комі в районі Крайньої Півночі, а м. Усінськ Республіки Комі, відповідно до Переліку, затвердженому ОСОБА_3 міністрів СРСР від 10.11.1967 р. за № 1029 віднесено до району Крайньої Півночі.

За таких обставин в оскаржуваному рішенні № 1545 відповідачем було невірно розраховано стаж роботи ОСОБА_2 в районах Крайньої Півночі - 6 років і 10 місяців та у районах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі 6 років 9 місяців.

Отже, відповідачем не було враховано зазначені вище обставини при прийнятті рішення, оцінки їм відповідач не надав, діюче законодавство в цій частині не дослідив.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки, нарахування пенсії провадиться Управлінням пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси, та позивач перебуває в правовідносинах з цим суб'єктом владних повноважень, тому позовні вимоги в частині визнання незаконним рішенням відповідача від 04.09.2012 року за № 1545 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком підлягають задоволенню.

Що стосується вимог в частині зобов'язання прийняти рішення про призначення пенсії за віком на підставі п. 1.3 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі та ст. 28. п. 1.6 Закону Російської Федерації «О трудових пенсиях в Российской Федерации», суд вважає, що задоволенню вони не підлягають, оскільки суд не є тим органом, якому надано право обирати підстави призначення пенсії.

Аналогічна по суті правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2012 року по справі № 2-а-1747/11, а також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2012 року у справі № К/9991/53104/11 щодо особливостей застосування Тимчасової угоди.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4-15, 18, 19, 79, 160 - 163, 185, 186 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси № 1545 від 04.09.2012 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

В решті позовних вимог відмовити.

ОСОБА_3 може бути оскаржено шляхом подання до Одеського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Петренко В. С.