Справа № 444/1247/16а,2а/444/66/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року № 876/7500/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Кудєрової О.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Жовківської міської ради на постанову Жовківського районного суду Львівської області від 02 серпня 2016 року у справі №444/1247/16-а за позовом ОСОБА_2 до Жовківської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

15.06.2016р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Жовківської міської ради, третя особа ОСОБА_3, просила визнати незаконним та скасувати рішення Жовківської міської ради Львівської області «Про надання дозволу гр.ОСОБА_3 на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення садівництва по вул.Пільній в м.Жовкві, площею 0,0560 га для садівництва» - в повному обсязі, як таке, що не відповідає вимогам Закону та порушує інтереси позивача.

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 02.08.2016р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Жовківська міська рада подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Жовківського районного суду Львівської області від 02.08.2016р. та постановити рішення, яким залишити в силі рішення Жовківської міської ради Львівської області за №98 від 22.02.2016р. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення міської ради прийнято депутатами міської ради колегіально, попередньо неодноразово погоджувалось на засіданні депутатської комісії з виїздом на місцезнаходження цієї земельної ділянки і проведення її детального огляду. При прийняті рішення враховано, що дана земельна ділянка впритул примикає до земельної ділянки господарства ОСОБА_3, що дає можливість безперешкодно використовувати під садівництво. Більше того, взято до уваги, що позивачка, а саме члени її сімї відповідно до рішення Жовківської міської ради №24 від 26.04.2013р. вже отримали для будівництва та обслуговування житлового будинку аж три земельні ділянки по 924 м.кв. Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку по вул.Пільній,25, власником був ОСОБА_4, а зазначена у позовній заяві земельна ділянка в розмірі 2631,40 м кв. була в особистому користуванні ОСОБА_5 і судом не визначено ким вона доводилась власнику будинку. При цьому, розмір земельної присадибної ділянки в даному договорі не значиться. Також не прийнято до уваги, що рішенням Жовківської міської ради №24 від 26.04.2013р. членам сімї за її погодженням надано три земельні ділянки загальним розміром 2772 м.кв., що значно більше за земельну ділянку, яка була при будинку №25, власником якого був ОСОБА_4 Окрім того, оскаржуваним рішенням надається лише право на розробку проекту відведення даної земельної ділянки, який в подальшому необхідно буде знову затвердити на сесії міської ради, а тому не потребує погодження меж землекористувачів.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач та третя особа в судове засідання не зявились, повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, письмові заперечення на апеляційну скаргу та пояснення представника відповідача суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.1995р. ОСОБА_2 придбала у власність від ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м.Жовкві, вул.Пильна, №25 та складається з двох кімнат жилою площею 35,1 кв.м., кухні, кладової, тамбура, при будинку є чотири сараї, літня кухня, гараж (а.с.14-15).

Відповідно до Довідки Жовківської міської ради від 08.06.2016р. вих.№02-09/660, згідно з рішенням виконкому №56 від 27.01.1998р. «Про впорядкування адресного господарства в м.Жовкві» проведено перенумерацію будинку «№25» на «№89» по вул.Пільна в м.Жовкві (а.с.17).

Рішенням Жовківської міської ради 5-ої сесії VII-го демократичного скликання від 22.02.2016р. №98 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0560 га для ведення садівництва по вул.Пільній в м.Жовкві (а.с.9).

Вважаючи, що зазначена у рішенні від 22.02.2016р. №98 земельна ділянка не може бути передана ОСОБА_3, оскільки знаходиться між будинком ОСОБА_2 та ділянкою, яка надана для забудови ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та межує з ділянкою ОСОБА_3, яка знаходиться у її власності, а також використовується ОСОБА_2, остання звернулась із позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Жовківська міська рада, не вивчила належним чином розташування спірної частини ділянки, не встановлено факт приватизації ділянок для обслуговування будинків належних ОСОБА_3 та ОСОБА_2, площу ділянки ОСОБА_2, яка їй залишиться для обслуговування будинку та господарських будівель, та всупереч вимогам ст. 141 Земельного кодексу України не вирішено питання щодо вилучення такої в ОСОБА_2, яка користується ділянкою понад 20 років, добровільно не відмовлялася від такого користування, не взято до уваги і те, що ОСОБА_2 раніше зверталася про надання їй ділянки у власність і повторно звернулася в червні 2016 року, та що на частині ділянки, яка саме пропонується ОСОБА_3, ростуть плодові дерева ОСОБА_2, а отже не було підстав передбачених законом для прийняття рішення радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею у межах 0,0560 га для садівництва ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч.3 ст.78 Земельного кодексу України, в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення, (далі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пп. «а» та «б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України).

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що такими встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у рішеннях від 10 грудня 2013 року (справа №21-358а13), від 11 жовтня 2016 року (справа №806/3787/13-а), від 7 червня 2016 року (справа №820/3507/15) 19 січня 2016 року (справа №824/167/15-а).

Водночас, для передачі земельної ділянки у власність особи суб'єкт владних повноважень перевіряє підставу набуття права та порядок.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26.05.1995р. предметом такого є житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м.Жовкві, вул.Пильна, №25, розмір земельної присадибної ділянки в даному договорі не значиться.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.30 Земельного кодексу України від 18.12.1990р. №561-XII, в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.1995р., (далі ЗК України від 18.12.1990р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу (ч.4 ст.30 ЗК України від 18.12.1990р.)

Статтею 67 ЗК України від 18.12.1990р. встановлено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути у містах не більше 0,01 гектара.

Статтею 22 ЗК України від 18.12.1990р. встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ч. 1 ст.23 ЗК України від 18.12.1990р. право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Рішення Виконкому Нестеровської міської ради депутатів трудящих від 25.02.1955р. №23 вирішено залишити в користуванні відповідно до існуючих норм «…При будинку №25 по вул.Пільній, що знаходиться в особистому користуванні гр.ОСОБА_4 ОСОБА_8 присадибну ділянку площею 2631,40кв.м….». Пунктом 2 Рішення зазначено, що вилучені цим рішенням лишки земельних ділянок залишити в тимчасовому користуванні за землекористувачами до остаточного вилучення (а.с.10-12).

Відповідно до Генерального плану (Схеми) земельної ділянки №25 по вул.Пильна загальна земельна площа становить 2631,40кв.м., в тому числі: під будівлями 162,90 кв.м., під двором 440,70 кв.м., під городом 1078,80кв.м., під садом 1049 кв.м., з них підлягає вилученню - 482,40 кв.м. (а.с.16).

Однак державного акта на право власності чи право користування вказаною земельною ділянкою, виданого та зареєстрованого міською Радою народних депутатів, відповідно до вимог ст.23, 30 ЗК України від 18.12.1990р., позивачем до матеріалів справи не долучено.

В позовній заяві та запереченні на апеляційну скаргу позивач покликається на те, що з часу придбання будинку на підставі договору купівлі-продажу в 1995 році ОСОБА_2 користувалася земельною ділянкою площею приблизно 0,26 га, яка залишена в користуванні при будинку ще попереднього власника. В подальшому, після виділення міською радою земельних ділянок в кварталі забудови для будівництва індивідуальних будинків, в користуванні позивача залишилось 0,15 га.

Зі змісту апеляційної скарги та пояснень представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що при виділені міською радою земельних ділянок в кварталі забудови для будівництві індивідуальних будинків вилучено частини земельних ділянок в громадян, які проживають по вул.Пільна, серед яких й позивач, та паралельно створено вул.Добробут. При цьому, Рішенням Жовківської міської ради від 26.04.2013р. №24 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо розробки проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 по вул.Добробут загальною площею 2772 кв.м.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, загальна площа земельних ділянок, виділена Рішенням Жовківської міської ради від 26.04.2013р. №24 членам сімї позивача, за погодженням з позивачем, є більшою за земельну ділянку, яка вказана у Рішенні Виконкому Нестеровської міської ради депутатів трудящих від 25.02.1955р. №23, та знаходилась при будинку, який придбала ОСОБА_2. Спірна ж земельна ділянка перебуває у комунальній власності та примикає впритул до земельної ділянки на якій розташоване господарство ОСОБА_3.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності, факт користування вказаною земельною ділянкою позивачем не підтверджено, тоді як надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише певним етапом у процесі передачі земельної ділянки у користування, реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою, а тому на даному етапі не тягне за собою юридичних наслідків для позивача, що має наслідком відмови у задоволені позову.

Відповідно до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України такі не належить стягувати з сторін спору.

Керуючись статтями 94, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Жовківської міської ради задовольнити.

Постанову Жовківського районного суду Львівської області від 02 серпня 2016 року у справі №444/1247/16-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволені позову ОСОБА_2 до Жовківської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Постанови складено 03.11.2016р.