Справа № 816/1743/16
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 рокум. ПолтаваСправа №816/1743/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Лайко О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі - позивач, ОСОБА_3В.) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - відповідач, ДПІ у м. Полтаві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Ф" від 23.05.2016 №5374-1304, на підставі якого позивачу нараховане податкове зобов'язання за платежем: "Земельний податок з фізичних осіб, 18010700" у розмірі 26541,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на безпідставне нарахування контролюючим органом податкового зобов'язання зі сплати земельного податку, оскільки ОСОБА_3 є особою з інвалідністю другої групи, а тому звільнений від сплати даного податку. Зазначав, що відповідачем не враховано наявність у позивача права власності на два окремі нежитлові приміщення, податкове зобов'язання за користування земельними ділянками під якими мало нараховуватись окремо щодо кожного об'єкта, а не в цілому, як це здійснено податковою інспекцією. До того ж, підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру, а позивач не має укладених та зареєстрованих у встановленому законом порядку договорів оренди земельних ділянок, на яких розташовано житловий багатоквартирний будинок, у якому знаходяться належні йому на праві приватної власності нежитлові приміщення.

Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях представник відповідача зауважив, що виходячи з приписів пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежитлового приміщення у багатоквартирному житловому будинку має сплачувати до бюджету земельний податок за площі під таким приміщенням з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. На спірні відносини не поширюється пільга щодо сплати земельного податку та позивач не звертався до контролюючого органу із заявою про застосування будь-якої пільги щодо сплати податку. Податкове зобов'язання визначено хоча і стосовно двох окремих об'єктів, однак за одним і тим самим платежем, а тому контролюючим органом сформовано одне податкове повідомлення-рішення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у письмових запереченнях ДПІ у м. Полтаві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

ДПІ у м. Полтаві 23.05.2016 сформовано податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 №5374-1304, на підставі якого ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем: "Земельний податок з фізичних осіб, 18010700" у загальному розмірі 26541,74 грн /а.с. 12, 36/.

Не погодившись з даним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб'єкта владних повноважень та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 названого Кодексу, об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до вимог Закону України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У свою чергу, питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Нормами згаданих законів чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Водночас, як визначено пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Матеріалами справи підтверджено та визнається сторонами, що позивач є власником частини нежитлового приміщення площею 319,6 кв.м. та 107,7 кв.м. у багатоквартирному жилому будинку за адресою: вул. Соборності (попередня назва - Жовтнева), 77а, м. Полтава, Полтавська область /а.с. 14-21, 28-33/.

Згідно з частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

А відповідно до частини четвертої статті 334 названого Кодексу, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Залученими до матеріалів справи копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що право власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення площею 319,6 кв.м. та 107,7 кв.м. у багатоквартирному жилому будинку за адресою: вул. Жовтнева, 77а, м. Полтава, Полтавська область зареєстроване у встановленому законом порядку /а.с. 18, 21/.

Разом з цим, право власності чи користування на відповідну земельну ділянку за вказаною адресою позивачем не реєструвалось.

Однак, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 названого Кодексу, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вищенаведених положень Податкового кодексу України в частині сплати земельного податку власниками нежилих приміщень (їх частин) у багатоквартирному жилому будинку викладено у постанові Верховного Суду України від 07.07.2015 у справі №826/12388/13-а, що є обов'язковим до врахування всіма судами України відповідно до приписів частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє як необґрунтовані твердження позивача про те, що єдиною підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

З приводу посилань позивача на наявність підстав для звільнення його від сплати земельного податку як особи з другою групою інвалідності, суд звертає увагу на таке.

Дійсно, відповідно до положень підпункту 281.1.1 пункту 281.1 статті 281 Податкового кодексу України від сплати податку звільняються інваліди першої і другої групи.

Разом з цим, суд враховує, що за змістом пункту 281.2 наведеної норми Податкового кодексу України звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб пунктом 281.1 цієї статті, поширюється на одну земельну ділянку за кожним видом використання у межах граничних норм: для ведення особистого селянського господарства - у розмірі не більш як 2 гектари; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах - не більш як 0,25 гектара, в селищах - не більш як 0,15 гектара, в містах - не більш як 0,10 гектара; для індивідуального дачного будівництва - не більш як 0,10 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більш як 0,01 гектара; для ведення садівництва - не більш як 0,12 гектара.

Отже, визначені статтею 281 Податкового кодексу України випадки звільнення від сплати земельного податку не поширюються на власників об'єктів нежитлової нерухомості, у зв'язку з чим відсутні підстави для звільнення позивача, як особи з другою групою інвалідності, від сплати цього податку.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Так, пунктом 58.2 статті 58 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Суд зауважує, що спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати окремого податку - земельного податку з фізичних осіб. Податкове зобов'язання розраховано виходячи з наданих Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області відомостей про нормативну грошову оцінку 1 м. кв. земель комерційного використання у розмірі 2070,50 грн шляхом множення на загальну площу належних позивачу об'єктів нерухомості та ставку податку у розмірі 3%, що визначена рішенням Полтавської міської ради від 10.07.2015 /а.с. 44/.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу правомірно визначено податкове зобов'язання зі сплати земельного податку за 2016 рік у розмірі 26541,74 грн.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, суд акцентує увагу на положеннях частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, доведено правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення від 23.05.2016 №5374-1304, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем: "Земельний податок з фізичних осіб, 18010700" у розмірі 26541,74 грн Разом з тим, позивачем не надано суду доказів, що свідчили б про відсутність у нього обовязку зі сплати цього податку.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 повністю.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2016 року.

Суддя С.С. Бойко