Справа № 333/3839/16-а
Суддя: Наумова І. Й.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/3839/16-а
Пр. № 2-а/336/157/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Наумової І.Й.,

при секретарі Кунець В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району під час проведення виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» як учаснику бойових дій, стягнути з відповідача на його користь одноразову щорічну допомогу до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком за 2013, 2014, 2015 та 2016 рік з урахуванням раніше сплачених сум. Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно було протягом 2013 - 2016 років не в повному обсязі сплачено позивачу допомогу до 5 травня, а саме в розмірі визначеному Кабінетом Міністрів України, а не Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», що на думку позивача є порушенням його прав та законних інтересів. Також позивач просив поновити строк на звернення з адміністративним позовом за 2013-2015 роки щодо сплати разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком як учаснику бойових дій.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали на підставах, викладених в позові, просили їх задовольнити.

Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заяв, заперечень до суду не надав.

Керуючись ч.2 ст.128 КАС України, суд розглядає справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності нарахування та виплати позивачу щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2013- 2016 роки як учаснику бойових дій відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району і отримує підвищення до пенсії як учасник бойових дій.

У квітні 2016 року позивачу було здійснено виплату допомоги до 5 травня в розмірі 920 гривень відповідно до вимог Постанови КМУ від 02.03.2016 року № 141 Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" .

Вважаючи, що виплати до 5 травня у відповідності до ст. 13 Закону України «Про ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» сплачено йому в неповному обсязі, позивач звернувся до відповідача із вимогою здійснити сплату коштів у визначеному Законом розмірі за 2013-2016 роки.

Листом № 3303-01 від 13.06.2016 року та листом від 11.07.2016 року № 01-3403 Управління праці та соціального захисту населення повідомило позивача, що сума щорічної грошової допомоги до п'ятого травня у 2013 -2016 роки визначена чинним законодавством, а саме Постановами Кабінету Міністрів України та сплачена з урахуванням даних Постанов.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходив з наступного.

Щодо вимог позивача за 2013-2015 роки суд зазначає наступне.

Як вбачається з обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_1 вважає протиправними дії відповідача з приводу нарахування йому в неповному обсязі щорічної допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій на підстав ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2013 - 2015 роки.

Позивач зазначає, що про порушення своїх прав дізнався з листа відповідача від 11.07.2016 року.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно із ч. 2 ст. 100 КАС України, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд зазначає, що виплати особам до 5 травня є щорічними, в свою чергу, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є належним чином оприлюдненим в офіційних друкованих виданнях, його приписи є загальнодоступними. Таким чином, отримуючи допомогу до п'ятого травня за відповідні роки позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення прав та законних інтересів, які на його думку мали місце з боку відповідача.

Посилання позивача на те, що він дізнався про порушення своїх прав та інтересів, що мали місце в період з 2013 року по 2015 рік лише в липні 2016 року з листа відповідача, суд вважає необґрунтованими.

Отже, з урахуванням дати звернення позивача до суду з адміністративним позовом, 27 липня 2016 року, суд приходить до висновку, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до суду із позовом за захистом прав на отримання допомоги до п'ятого травня за 2013 -2015 роки, в свою чергу, питання про достатність підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 в частині вимог за період 2013 - 2015 роки у відповідності до ст. 100 КАС України.

Щодо вимог позивача за 2016 рік, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до частини п'ятої ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суд під час вирішення справи про соціальний захист громадян керується, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Європейський суд з прав людини в ухвалі від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заява № 43331/12), зазначив, що має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення положень Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п. 1 частини першої № 141 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень.

Враховуючи, що позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 05 травня в розмірі 920, 00 грн. за 2016 рік, суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 920, 00 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Керуючись ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Законом України від 28.12.2014 року №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин",постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141, рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012, ст.ст.94, 99,100,158-163 КАС України ,-

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, під час проведення виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за період 2013, 2014, 2015 роки - залишити без розгляду.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, під час проведення виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й. Наумова