Справа № 815/2560/16
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 р. Справа № 815/2560/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Милосердного М.М.

- Лукянчук О.В.

(у зв'язку з неприбуттям у судове засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування наказу, зобов'язання прийняти рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №96 від 23 травня 2016 року; зобов'язання відповідача прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, також володіє англійською, розуміє пушту, урду, хінді, англійську та українську. За сімейним станом одружений з 2013 року. Позивач має середню освіту, яку він здобув на Батьківщині протягом 1999-2008 років.

Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи релігійних організацій.

На початку 2008 року ОСОБА_1 вибув з Афганістану на територію Російської Федерації авіарейсом Кабул (Афганістан) - Баку (Азербайджан) - Москва (Російська Федерація), де пробув 12 годин, після чого виїхав маршрутним таксі в напрямку російсько-українського кордону. Державний кордон перетнув нелегально - пішки поза пунктом пропуску. По прибуттю до м. Києва за допомогою посередника намагався потрапити до країни ЄС, проте через відмову посередника та грошові суперечки залишився в Україні. В березні 2008 року виїхав до м. Одеси, де 08 квітня 2008 року звернувся за захистом до міграційної служби.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 міграційна служба відмовила йому у визнанні біженцем, після чого позивач ініціював процедуру судового оскарження, в результаті чого ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2012 року позовну заяву залишено без розгляду.

24 вересня 2012 року ОСОБА_1 повторно звернувся за захистом до управління ДМС України в Одеській області в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд встановив, що в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_1 під час його першого звернення (08 квітня 2008 року) зазначив нестабільну соціально-політичну ситуацію в Афганістані та бажання дістатися країни ЄС. В заяві від 08 квітня 2008 року позивач вказав, що був введений в оману посередником та вимушено залишився в Україні.

У своєму зверненні від 24 вересня 2012 року позивач повідомив кардинально інші причини виїзду з Афганістану, зазначивши про факт його навчання в релігійній школі Медресе, де вчителя намагалися навчити дітей терористичним актам із застосуванням вибухівок та поясів шахідів проти невірних. Після розповіді про дані обставини його батькові, останній звернувся до поліції та заборонив позивачу відвідувати навчальний заклад, а пізніше відправив на територію України з метою продовження навчання у безпечній країні.

Відповідач 19 грудня 2014 року прийняв рішення №733-14, яким відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судових інстанціях, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2015 року по судовій справі К/800/35819/15 касаційну скаргу позивача відхилено.

16 травня 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

23 травня 2016 року відповідач прийняв наказ №96, яким відмовив позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та приймаючи до уваги висновок в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції.

Зазначений висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі», на п.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

23 травня 2016 року позивач отримав повідомлення №203 від 23 травня 2016 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті зяави про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбаченихпунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, під час всіх звернень за захистом позивача, виявлені розбіжності, що дозволяють вважати клопотання заяви позивача необґрунтованими та цілком вигаданими, а саме під час першого звернення позивач повідомив, що протягом 2005-2008 року він проходив навчання в ліцеї «Махмуд Газнаві», у м. Кабул, паралельно з навчанням відвідував комп'ютерні курси та курси англійської. Під час повторного звернення він зазначив, що навчався в релігійній установі «Медресе Даруль Джума», в якій представники радикального руху «Талібан» навчали молодь підривній діяльності.

Разом з цим, відповідно до поданої відповідачем інформації випадки примусового вербування молоді представниками радикального руху «Талібан» являють собою рідке явище, подібна ситуація може статись у віддалених районах країни без ефективного контролю уряду, однак не в столиці Афганістану, де проживає позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, апелянтом не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно встановлено, що покладена в основу заяви та позову історія позивача містять велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких доводів.

Тобто, ОСОБА_1 звернувся до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ №96 від 23 травня 2016 року, яким відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з країни походження не відповідають умовам визначеним пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об'єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: М.М. Милосердний

О.В. Лукянчук