Справа № 2а-2795/10/0970
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року Справа № 876/6627/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Отинійська ПМК-150» та Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Отинійська ПМК-150» до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

публічне акціонерне товариство «Отинійська ПМК-150» звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області в якому просило визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача №/0 від 30.06.2010 р. та №/1 від 28.07.2010 р.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №/0 від 30.06.2010 р. та №/1 від 28.07.2010 р. у частині визначення суми податкового зобов'язання в розмірі 75000,00 грн., у тому числі за основним платежем - 50000,00 грн., за штрафними санкціями - 25000,00 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції публічне акціонерне товариство «Отинійська ПМК-150» та Коломийська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській області оскаржили його в апеляційному порядку, вважають, що постанова винесена з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «Отинійська ПМК-150» зазначає, що підставами для відмови в задоволенні позову суд вказав п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якого для цілей оподаткування векселі (крім податкових векселів), видані або отримані, не вважаються засобом платежу та не змінюють суму податкового кредиту або податкового зобовязання з ПДВ та відсутність у позивача права на включення до податкового кредиту податку на додану вартість з операції згідно безпідставно складеної податкової накладної.

Проте апелянт з таким висновком суду не погоджується, оскільки ВАТ «Отинійська ПМК-150» та ТзОВ «Європейські будівельні технології» 22.12.2008 р. було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення), яке буде створене в майбутньому. Згідно ж ст. ст. 655, 656, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створено продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім договором є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - в письмовій формі.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24.03.2011 року у справі № 5010/ 483/2011-26/22 встановлено, що позивачем (Покупцем) сплачено загальну суму договору простим векселем, що підтверджено актом приймання-передачі векселя № 96 від 31.12.2008 року на суму 2310000,00 грн., державна реєстрація таких договорів не передбачена, оскільки із державною реєстрацією пов'язується момент набуття права власності на нерухоме майно, а за попереднім договором купівлі-продажу не відбувається перехід права власності на майно, то державна реєстрація такого договору не вимагається.

На виконання умов даного договору ВАТ «Отинійська ПМК-150» проведено оплату вказаного товару векселем, що підтверджується Актом приймання-передачі векселів від 31.12.2008р. й отримано податкову накладну № 144.

Так, пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що цінний папір - це документ, що засвідчує право володіння або відносини позики та відповідає вимогам, установленим законодавством про цінні папери. Пунктом «д» ч. 5 ст. 3 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» векселі визначені як вид цінних паперів. Отже, відповідно до норм податкового та цивільного законодавства векселі розглядаються, насамперед, як цінні папери. Відповідно до п. 1.6 ст. 1Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що товарами є матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення. Зазначене правило поширюється на всі цінні папери, в тому числі і векселі.

У свою чергу, господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у будь-якій формі, іншій, ніж грошова, включаючи будь-які види заліку та погашення взаємної заборгованості, в результаті яких не передбачається зарахування коштів на рахунки продавця для компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг), є бартерною згідно з п. 1.19 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п.п. 3.2.1 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість» не є об'єктом оподаткування, зокрема, операції з випуску (емісії), розміщення у будь-якій форми управління та продажу (погашення, викупу) за кошти цінних паперів; обміну зазначених цінних паперів на інші цінні папери. Водночас інші операції з цінними паперами, зокрема видача (емісія) цінних паперів у рахунок компенсації вартості придбаних товарів чи послуг, обмін раніше виданих цінних паперів на інші товари (крім цінних паперів) чи послуги, оподатковуються податком на додану вартість. Зазначене стосується будь-яких цінних паперів, у тому числі векселів.

Разом із тим, особливості оподаткування податком на додану вартість операцій з використанням векселів установлені п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість». Зазначений пункт регулює нарахування податку на додану вартість під час здійснення операцій з поставки товарів (послуг), які є об'єктом оподаткування згідно з пунктом 3.1статті 3 цього Закону, під забезпечення боргових зобов'язань покупця, надане такому платнику податку у формі простого або переказного векселя або інших боргових інструментів, випущених таким покупцем або третьою особою.

Відповідно до абзацу третього пункту 4.8 статті 4 зазначеного Закону для цілей оподаткування векселі (крім податкових векселів), видані або отримані, не вважаються засобом платежу та не змінюють суму податкового кредиту або податкового зобов'язання з цього податку, крім податкових векселів. Отже, видача векселя (крім податкового) не супроводжується виникненням будь-яких додаткових податкових зобов'язань платника податку, зокрема, у вигляді нарахувань податку на додану вартість на вартість векселя. Наведене поширюється на всі векселі, визначені у пункті 4.8 статті 4 Закону України «Про податокна додану вартість»: векселі, видані безпосередньо платником податку чи емітовані третіми особами та в подальшому передані в розрахунок за товари чи послуги, зокрема в порядку індосаменту. При цьому норма пункту 4.8 статті 4 вказаного Закону є спеціальною відносно інших норм Закону, які визначають об'єкти оподаткування (пункт 3.1 статті 3 цього ж Закону), а також правила оподаткування податком на додану вартість цінних паперів (підпункт 3.2.1 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Бартерний характер операцій з використанням векселів для компенсації вартості придбаних товарів чи послуг не впливає на необхідність нарахування податкових зобов'язань у розглядуваних операціях, оскільки пункт 4.8 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» не ставить у залежність незмінність податкових зобов'язань під час видачі (передачі) векселів від способу розрахунків. Пункт 4.8 статті 4 Закону є імперативною нормою, яка встановлюєвідсутність додаткових податкових зобов'язань для всіх випадків використання векселів платниками податку, в тому числі в межах бартерних операцій. Крім того, як випливає з п. 3.1 ст. 3 Закону, бартерні операції не є окремим самостійним об'єктом оподаткування, а тому нарахування податку на додану вартість під час здійснення таких операцій повинно здійснюватися залежно від того, чи оподатковується цим податком кожна окрема поставка товару, що відбувається в межах певної бартерної операції. Тому апелянт вважає, що, на бартерні операції повинні поширюватися ті самі правила оподаткування податком на додану вартість, що і на операції із застосуванням грошових розрахунків, за винятком спеціально визначених Законом України «Про податок на додану вартість» особливостей. Такі особливості встановлені пунктом 4.2 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість», відповідно до якого в усіх випадках при здійсненні бартерних операцій база оподаткування визначається не нижче рівня звичайних цін. Інших відмінностей податковогорежиму бартерних операцій Законом України «Про податок на додану вартість» не передбачено. Виходячи з наведеного, здійснення бартерних операцій, у тому числі з використанням векселів, не повинно обмежувати право платника податку на одержання податкового кредиту у відповідних випадках.

Виникнення у платника податків права на податковий кредит у зв'язку з придбанням товарів чи послуг за операціями з використанням векселів, регулюється відповідними нормами, зокрема пунктами 7.4 - 7.6 статті 7 зазначеного Закону. Наведене стосується також і дати виникнення права платника податку на податковий кредит у разі вексельних розрахунків під час придбання товарів (послуг). Оскільки видані чи отримані платником податку векселі не змінюють сум його податкового кредиту, такий податковий кредит визначається в загальному порядку за нормою п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», тобто за датою здійснення першої з подій: або датою списання коштів у рахунок оплати придбаного товару (послуг), або дати отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання товару чи послуг. Таким чином, платник податку, який видав вексель для компенсації вартості придбаних товарів чи послуг, отримує право на включення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, нарахованої на вартість отриманих товарів чи послуг. Факт придбання товарів чи послуг із дотриманням вимог п. 7.4 ст. 7 Закон України «Про податок на додану вартість» є достатньою підставою для виникнення права платника податків на податковий кредит із податку на додану вартість навіть у тому разі, якщо розрахунки за товар взагалі ще не здійснені.

Отже, висновки суду першої інстанції є помилковими, зроблені на підставі неправильного застосування норм Закону України «Про податок на додану вартість».

Крім того, судом не враховано, що в даному випадку спір виник не в сфері визначення розміру бюджетного відшкодування податку на додану вартість, а щодо права платника на формування податкового кредиту за отриманою податковою накладною. Більше того, підставами прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, за наслідками проведеної перевірки, контролюючим органом вказано на відсутність державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення), і яке буде створене в майбутньому від 22.12.2008 р.

З урахуванням викладеного, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2016 року, в частині відмови в позові, та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Коломийська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській в апеляційній скарзі зазначає, що податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ВАТ «Отинійська ПМК - 150» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року, оформлену актом №1556/231/01037560 від 21.06.2010р., згідно якого встановлено порушення вимог пп.7.4.1, 7.4.5 п.7..4; пп.7.5.1 п. 7.5 ст. 7 та п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», ст. 657, ст. 210, ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість.

До перевірки представлено договір поставки від 16 липня 2009 року, відповідно до якого приватне підприємство «Ніка-Ден» зобов'язується постачати товар у власність покупця - ВАТ «Отинійська ПМК-150» для використання його у підприємницькій діяльності. Згідно бази даних Коломийської ОДПІ - приватне підприємство «Ніка-Ден» зареєстроване в ДПІ у м. Рівне 28.10.2008 року. Вид діяльності яке мало право здійснювати ПП «Ніка-Ден» - виробництво інших меблів. Засновником, керівником та головним бухгалтером ПП «Ніка-Ден» є ОСОБА_1.

Для Перевірки надано відповідні накладні та податкові накладні. По отриманих документах ВАТ «Отинійська ПМК -150» віднесло витрати придбання запасних частин на збільшення балансової вартості транспортних засобів в сумі 208333,33 грн. та збільшило валові витрати 3-го кварталу 2009 року на суму 41666,67 грн. Станом на 31.03.2010 року розрахунки з ПП «Ніка-Ден» не проведені та числиться кредиторська заборгованість в сумі 300000,00 грн.

До перевірки не надано товарно-транспортні накладні та інші документи, що свідчать про транспортування товарно-матеріальних цінностей. Таким чином, в ході проведення перевірки згідно наявних документів, не виявлено документи, по яких відбувався би рух товарно-матеріальних цінностей від продавця (постачальника) до перевізника, до покупця.

В ході проведення перевірки з'ясовано, що операції із придбання мали не товарний характер, товарно-матеріальні цінності не перевозилися. Відповідно до наявних на час проведення перевірки документів немає можливості встановити вид транспорту, розмір витрат, особу, яка понесла дані витрати, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один відодного. Зазначені операції не містять у суті своїй розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання та продажу товарів. Наслідком діяльності ВАТ «Отинійська ПМК-150» є виключно чи переважно формування податкового кредиту та валових витрат в результаті здійсненої операції.

Враховуючи вищевикладене, договір укладений між ВАТ «Отинійська ПМК-150» та постачальником ПП «Ніка-Ден» не спричиняє реального настання правових наслідків, тому несплачений підприємством податок на прибуток, податок на додану вартість внаслідок невірного формування валових доходів, валових витрат, податкового зобов'язання та податкового кредиту, є дохідною частиною державного бюджету, власністю держави.

Отже, підприємством укладено договір без мети реального настання правих наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування, несплати податків, в зв'язку з чим для підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Таким чином, підприємством порушено ст. 228 ЦК України щодо укладення правочину, який суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний прядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже є нікчемний. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

В ході перевірки встановлено відсутність поставки товарно-матеріальних цінностей, що свідчить про укладення угоди без мети настання реальних наслідків. Отже, зазначений договір відповідно до п.п. 1, 2 ст. 215, п.п. 1, 5 ст. 203 ЦК України є нікчемним, і в силу ст. 216 ЦК України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Факт видачі доручення ВАТ «Отинійська ПМК-150» на отримання товарно-матеріальних цінностей у ПП «Ніка-Ден» перевіркою не встановлено. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п. 1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено певні обовязкові вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704. первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам. Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім того, за інформацією ВПМ Коломийської ОДПІ прокуратурою м. Рівне порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 - керівника ПП « Ніка-Ден», за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 205 КК України, тобто вчинення фіктивного підприємництва, що завдало великої шкоди державі.

27.11.2012 року Рівненський районний суд Рівненської області виніс вирок, визнав винною ОСОБА_1 за ч.2 ст.366, ч.3 ст.212 КК України, який набрав законної сили 13 грудня 2012 року.

Відповідно до системи співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів ПП «Ніка-Ден» встановлено не подання до ДПІ в м. Рівне додатку К1/1 до Декларації з податку на прибуток підприємства, в якому розшифровується розрахунок приросту (убутку) балансової вартості запасів та розрахунок амортизаційних відрахувань, що свідчить про відсутність товарно-матеріальних цінностей та основних засобів. Також, ПП «Ніка-Ден» не подає до ДПІ розрахунок комунального податку, що свідчить про відсутність на підприємстві чисельності працюючих.

По вищеописаній операції проведеною перевіркою зменшено податковий кредит по податку на додану вартість на 50000,00 грн.

Відповідно до пп. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання у оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів(послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.4.5. п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними, оформленими належним чином, чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 7.2.6. цього пункту).

Отже, позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 50000 грн. у липні 2009 року.

На підставі викладеного, просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 17.05.2010 р. по 14.06.2010 р. Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією в Івано-Франківській області проведено планову виїзну документальну перевірку ВАТ «Отинійська ПМК - 150» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2008 р. по 31.03.2010 року, за результатами якої складено акт від 21.06.2010 р. за №1556/231/01037560 згідно якого зафіксовано порушення позивачем вимог пп.7.4.1, 7.4.5 п.7.4; пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 та п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», ст.657, ст.210, ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 435000,00 грн. в т. ч. за грудень 2008 року в сумі 385000,00 грн. та за липень 2009 року в сумі 50000,00 грн. На підставі акту планової перевірки Коломийською ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 30.06.2010 р., яким відповідно позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 435000,00 грн. та застосовано штрафну фінансову санкцію в сумі 217500,00 грн., на загальну суму 652500,00 грн.

Також, судом встановлено, що вищевказане податкове повідомлення-рішення було оскаржене позивачем в апеляційному порядку, і рішенням №4881/10/25-008/7/23 від 26.07.2010 р. про результати розгляду скарги позивача податкове повідомлення-рішення №/0 30.06.2010 р. залишено без змін, а скаргу без задоволення та прийнято податкове повідомлення-рішення № /1 від 28.07.2010 р., яким встановлено нові строки для сплати донарахованого податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції зясовано, що 16.07.2009 р. між приватним підприємством «Ніка-Ден» та відкритим акціонерним товариством «Отинійська ПМК-150» укладений договір поставки, відповідно до якого ПП «Ніка-Ден» зобов'язувалося поставити товар у власність позивача для використання його у підприємницькій діяльності. Відповідно до умов договору було надано податкову накладну №-41 від 17.07.2009 р. на суму без ПДВ 41666,67 грн., ПДВ-8333,33 гривень та накладну №-42 від 23.07.2009 року на суму без ПДВ 208333,33 грн., ПДВ-41666,67 гривень. На підставі отриманих документів позивачем віднесено до складу податкового кредиту 50000,00 грн. за липень 2009 року. Станом на 31.03.2010 р. розрахунки з ПП «Ніка-Ден» не проведені та числиться кредиторська заборгованість в сумі 300000,00 грн. До перевірки позивачем не надано товарно-транспортні накладні та інші документи, що свідчать про транспортування товарно-матеріальних цінностей. Також зазначено, що перевіркою не виявлено документів по яких відбувся рух товарно-матеріальних цінностей від продавця до перевізника, до покупця, операції із придбання мали нетоварний характер, товарно-матеріальні цінності не перевозилися. Зроблено висновки, що вказані операції не містять у суті своїй розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання та продажу товарів. Такі можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності. Наслідком діяльності ВАТ «Отинійська ПМК-150» є виключно чи переважно формування податкового кредиту та валових витрат в результаті здійсненої операції, а договір укладений між ВАТ «Отинійська ПМК-150» та постачальником ПП «Ніка-Ден» не сприяє реальному настанню правових наслідків.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно 28.12.2010 р. рішенням Господарського суду Івано-Франківської області по справі №1/57 за позовом ПП «Ніка-Ден» до ВАТ «Отинійська ПМК-150» про стягнення основної заборгованості в сумі 300000 грн., за отриманий товар по договору від 16.07.2009 р., позов задоволено, стягнуто з ВАТ «Отинійська ПМК-150» на користь ПП «Ніка-Ден» 300000 гривень. Вказане рішення Господарського суду Івано-Франківської області набрало законної сили в апеляційному та касаційному порядку не оскаржено. Зокрема, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.12.2010 р. у справі № 1/57 встановлено та підтверджено факт поставки товару відповідно до договору від 16.07.2010 р., відсутність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків. Крім цього, в судом першої інстанції досліджено первинну документацію, яка підтверджує факт здійснення господарської операції. Зокрема, факт здійснення господарської операції на підставі договору поставки від 16.07.2009 р. підтверджується наданими представником позивача первинними документами: видатковими накладними, довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей, актами приймання-передачі товару, податковими накладними, шляховим листом вантажного автомобіля та витягом реєстрації дорожніх листів на виїзд автотранспорту. Факт поступлення отримання товарно-матеріальних цінностей до місця зберігання (склад) та їх подальший рух і використання в господарській діяльності підтверджується наявними в матеріалах справи заборонними відомостями та актами приймання підрядних робіт. Крім того, судом зясовано, що оплата за поставлений товар не була здійснена, при цьому заборгованість перед ПП «Ніка-Ден» у 2012 році була включена до інших доходів як сума безнадійної кредиторської заборгованості, що підтверджується податковою декларацією з податку на прибуток та журналом проводок за 2012 рік.

У даній спірній ситуації суд правильно зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом,який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). Згідно пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Таким чином, суд правильно вважав, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість з господарських операцій позивача із контрагентом були фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Крім того, судом досліджено обставини щодо фіктивності ПП «Ніка-Ден», зокрема вирок Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 1715/11474/12 від 27.11.2012 р., яким директора та бухгалтера ПП «Ніка-Ден» ОСОБА_1 визнано винною за ч. 2 ст. 366, ч. З ст. 212 Кримінального кодексу України, згідно якого підсудна визнала свою вину повністю. Однак вказане судове рішення не стосується правовідносин, які склалися між позивачем та ПП «Ніка-Ден», оскільки вироком встановлено, що директор та бухгалтер ПП «Ніка-Ден» займалась торгівлею будівельними матеріалами та виконанням будівельних робіт шляхом придбання матеріалів у суб'єктів підприємницької діяльності, які перебувають на спрощеній системі оподаткування за готівку без оформлення на те відповідних документів. Зокрема, вироком встановлено штучне збільшення валових витрат і податкового кредиту при поданні посадовими особами податкової звітності до податкового органу з метою ухилення від сплати податків, а отже суд вірно вважав, що вказаний вирок не підтверджує та не стосується доводів податкового органу, які викладені в акті перевірки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність тверджень податкового органу в частині необґрунтованості формування податкового кредиту із господарських операцій позивача із ПП «Ніка-Ден», а відтак визначення грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 50000,00 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 25000,00 грн. є протиправними.

Щодо декларування податкового кредиту на підставі податкової накладної №144 від 31.12.2008 р., як підстави для формування податкового кредиту, то судом першої інстанції встановлено, що згідно з актом перевірки, 22.12.2008 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Європейські будівельні технології» та позивачем укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення), яке буде створене в майбутньому. Відповідно до вказаного договору контрагент позивача зобов'язувався передати у власність останнього, нежитлове приміщення, яке буде створене ним у майбутньому, а позивач зобов'язувався прийняти нежитлове приміщення у відповідності до умов договору та оплатити його. Загальна сума договору на момент укладення становить 2310000,00 грн., в тому числі ПДВ -20% і не підлягає зміні сторонами в односторонньому порядку. Позивач зобов'язувався сплатити загальну суму договору простим векселем. Згідно акту приймання-передачі векселів від 31.12.2008 р. позивачем передано ТзОВ «Європейські будівельні технології» вексель №96 від 31.12.2008 р. на суму 2310000,00 грн. в рахунок оплати за нежитлове приміщення. Відповідно до зазначеного договору позивач отримав податкову накладну № 144 від 31.12.2008 р. на придбане нежитлове приміщення загальною вартістю 2310000,00 грн., в тому числі ПДВ -385000,00 грн. На підставі вказаної податкової накладної позивачем віднесено суми податку на додану вартість в сумі 385000,00 грн. до податкового кредиту.

Суд першої інстанції правильно вважав, що такі дії позивача не відповідають вимогам закону, оскільки згідно абзацу третього п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для цілей оподаткування згідно з цим Законом векселі (крім податкових векселів), видані або отримані, не вважаються засобом платежу та не змінюють суму податкового кредиту або податкового зобов'язання з цього податку, крім податкових векселів. Зазначена норма податкового законодавства є переважною для застосування під час визначення правил оподаткування порівняно з нормами інших галузей законодавства, зокрема фінансового та банківського. Щодо виникнення у позивача права на податковий кредит за наслідками такої операції, то суд правильно зазначив, що особливості оподаткування податку на додану вартість операцій з використанням векселів установлено п.4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість». Зазначений пункт регулює нарахування податку на додану вартість під час здійснення операцій з поставки товарів (послуг), які є об'єктом оподаткування згідно з п. 3.1 ст. 3 цього Закону, під забезпечення боргових зобов'язань покупця, наданих такому платнику податку у формі простого або переказного векселя або інших боргових інструментів, випущених таким покупцем або третьою особою. Тобто, видача векселя (крім податкового) не супроводжується виникненням у платника податків будь-яких додаткових податкових зобов'язань, зокрема у вигляді нарахувань податку на додану вартість на вартість векселя. Викладене поширюється на всі векселі, визначені у п.4.8 ст.4 зазначеного Закону, у тому числі на векселі, видані безпосередньо платником податку чи емітовані третіми особами та надалі передані в розрахунок за товари чи послуги, зокрема в порядку індосаменту.

Згідно пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової і накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). При цьому, суд вірно вказав, що з врахуванням вимог п.4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» є помилковим визначення позивачем дати передачі векселя згідно акту приймання-передачі векселів від 31.12.2008 р. як дату виникнення права позивача на податковий кредит, а відтак складення та видача податкової накладної №144 від 31.12.2008 позивачу є безпідставною.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» на момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

З огляду на вказане, регулювання спірних правовідносин, суд дійшов вірного висновку, що твердження контролюючого органу про відсутність у позивача права на включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість з операції згідно безпідставно складеної податкової накладної №144 від 31.12.2008 р. узгоджується з вимогами п. 4.8 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», а доводи позивача не спростовують відсутність у нього права на формування податкового кредиту в розмірі 385000,00 грн., а тому суд у цій частині обґрунтовано в задоволенні позову щодо визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 385000,00 грн., а також в частині застосування штрафних (фінансових санкцій) в сумі 192500,00 грн. відмовив.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Отинійська ПМК-150» та Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року по справі № 2а-2795/10/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

ОСОБА_2

Повний текст ухвали виготовлений 03.11.2016 року