Справа № 520/410/15-а
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 520/410/15-а

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Калашнікова О.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Димерлія О.О., Коваля М.П.,

за участю секретаря судового засіданні - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання протиправними дій щодо прийняття подання про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири, право користування якою має малолітня особа, про визнання неправомірними дій щодо прийняття розпорядження про надання дозволу на вчинення правочину, про визнання протиправним та скасування розпорядження №362 від 17.07.2013р., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на постанову Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити його позов у повному обсязі.

Постановою від 16 березня 2016 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Київський районний суд м. Одеси відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання неправомірними дій Служби у справах дітей Одеської міськради щодо ухвалення та направлення на адресу Київської районної адміністрації подання від 20 червня 2013 року №3640 «Про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири, право користування якою має малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1», визнання неправомірними дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо ухвалення Розпорядження голови районної адміністрації від 17 липня 2013 року №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1», визнання протиправним розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 липня 2013 року №362.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки висновком судової-почекрознавчої експертизи встановлено, що зазначений у поданій до Служби у справах дітей Одеської міської ради заяві про надання висновку про можливість дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, право користування якою має неповнолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, підпис вчинено не ОСОБА_2, а іншою особою.

Апелянт зазначає, що при наданні до Служби у справах дітей Одеської міської ради неправдивої інформації щодо його згоди на вчинення правочину порушено його право на волевиявлення, внаслідок чого Службою у справах дітей на підставі підроблених документів прийнято рішення про дозвіл на укладання договору дарування, який став підставою для винесення 17.07.2013р. Київською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження №362.

Апелянт вважає, що на підставі ст.5 Закону України «Про звернення громадян», подане від його імені не уповноваженою особою до Служби у справах дітей Одеської міської ради звернення, яке не містить дати його підписання, повинно бути повернено заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніше як через десять днів від дня його надходження.

Київська районна адміністрація Одеської міської ради надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору про пайову участь у будівництві, належала квартира АДРЕСА_1, в якій з 2004 року постійно проживали і мали реєстрацію за місцем проживання крім власниці, її батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також неповнолітній брат ОСОБА_5

У 2013 році ОСОБА_6 подарувала квартиру матері. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства з питань захисту прав неповнолітніх дітей, ОСОБА_6 отримала попередню згоду органів опіки та піклування для здійснення правочину.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі подання Служби у справах дітей Одеської міськради №3640 «Про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири, право користування якою має малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1», заяви та інших документів, наданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 17 липня 2013 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради прийняла Розпорядження №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1».

Суд першої інстанції також встановив, що після оформлення договору дарування ОСОБА_6 звільнила квартиру і знялась з реєстраційного обліку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2014 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі проживають і зареєстровані ОСОБА_3 і її неповнолітній син ОСОБА_5

Суд першої інстанції встановив, що при зверненні з позовом до суду ОСОБА_2, батько малолітнього ОСОБА_5, свої вимоги обґрунтовує тим, що він не звертався з відповідною заявою ні до Служби у справах дітей Одеської міськради, ні до Київської районної адміністрації щодо надання висновку про можливість дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, а підпис на поданій від його імені заяві є підробленим.

Суд першої інстанції такі посилання позивача визнав необґрунтованими, зазначивши, що виходячи із змісту ч.3 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки і піклування приймають акти індивідуальної дії у вигляді дозволу (або відмови) на вчинення правочину щодо нерухомого майна тільки з позицій охорони і захисту прав та інтересів дітей. При вирішенні питання попередньої згоди на вчинення правочину щодо нерухомого майна право власності або право користування, яким має неповнолітня особа, орган опіки та піклування вивчає надані заявниками документи, однак законодавством не покладено на нього обов'язку щодо перевірки достовірності підписів, зазначених в таких документах, чи здійснювати розгляд поданих документів при обов'язковій присутності обох батьків дитини.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі надали дозвіл на вчинення договору дарування квартири АДРЕСА_1 відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року N 866, який передбачає, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло.

Дослідивши наявні в матеріалах справи акти обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_1, складені фахівцями соціальної служби в Київському районі 02.07.2013р. і 06.05.2015р., суд першої інстанції встановив, що малолітній ОСОБА_5 має в 3-кімнатній квартирі окрему житлову кімнату та спеціально улаштоване окреме місце для занять спортом.

За висновками суду першої інстанції, оскаржені ОСОБА_2 подання Служби у справах дітей від 20 червня 2013 року №3640 та Розпорядження голови Київської районної адміністрації від 17 липня 2013 року №362, а також дії відповідачів щодо їх прийняття, не порушують права або інтереси позивача, які підлягають захисту в судовому порядку судом адміністративної юрисдикції.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є оскарження ОСОБА_2

- дій Служби у справах дітей Одеської міськради щодо ухвалення та направлення на адресу Київської районної адміністрації подання від 20 червня 2013 року №3640 «Про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири, право користування якою має малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- дій Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо ухвалення Розпорядження голови районної адміністрації від 17 липня 2013 року №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1».

- правомірність самого розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 липня 2013 року №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1».

Протиправність таких дій позивач обґрунтовує тим, що Службою у справах дітей Одеської міськради подання від 20 червня 2013 року №3640 прийнято за результатами розгляду, серед іншого, його заяви яка є підробленою, що встановлено висновком №2686/02 судово-почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2015 року. Апелянт вважає, що прийняте Службою у справах дітей за відсутності його волевиявлення подання про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування квартири, право користування якою має малолітній ОСОБА_5, не може бути законною підставою для ухвалення Київською районною адміністрацією Одеської міської ради Розпорядження від 17 липня 2013 року №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1».

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх службових та посадових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з положеннями ч.1 ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас, абзацом 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов в матеріальному розумінні), тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 27 жовтня 2015 року по справі № 21-3658а15.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржені дії відповідачів та розпорядження від 17 липня 2013 року №362 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладання договору дарування за умови збереження житлових прав малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1» не порушують прав позивача, які підлягають захисту та поновленню в судовому порядку адміністративним судом.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року по справі №520/16239/13-ц, яке набрало законної сили, його визнано таким, що втратив право користування вказаною квартирою (а.с.84-87).

Виходячи із загальних засад адміністративного судочинства задоволенню підлягають лише ті вимоги, які фактично відновлюють порушене право особи у взаємовідносинах з суб'єктом владних повноважень, тоді як задоволення у даній справі вимог ОСОБА_2 не призведе до відновлення порушених прав, у зв'язку з відсутністю у нього будь-яких речових прав на квартиру АДРЕСА_1. Також враховуючи, що оскарженими діями Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Служби у справах дітей Одеської міської ради і розпорядженням від 17 липня 2013 року №362 не порушено прав малолітнього ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у позивача права, яке підлягає поновленню в судовому порядку саме адміністративним судом. Таким чином, позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, як правильно встановив суд першої інстанції.

Також апеляційний суд зазначає, що оскаржене розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 липня 2013 року №362 є правовим актом індивідуальної дії, який породжує права й обов'язки тільки в того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому (яким) його адресовано, а саме дарувальнику та обдарованому (третім особам у цій справі), нотаріусу Одеського міського нотаріального округу, який посвідчить правочин, органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та керуючому справами Київської районної адміністрації Одеської міської ради Проданчук Т.О.

Таким чином, оскаржене розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 липня 2013 року №362 не породжує прав та не стосується обов'язків апелянта.

Зазначає апеляційний суд і про те, що оскаржене розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 липня 2013 року №362 вичерпало свою дію, у зв'язку з укладенням, у встановленому законом порядку, договору дарування квартири (а.с. 158-160)

За таких обставин, у разі, як що апелянт вважає порушеними свої житлові права, їх захист має відбуватись в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на наявність кримінального провадження, порушеного за заявою апелянта (а.с. 238), оскільки треті особи по цій адміністративній справи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, у порушеному кримінальному провадженою мають процесуальний статус свідка, а права апелянта, які він вважає порушеними, підлягають захисту в порядку кримінального судочинства.

Також апеляційний суд вважає помилковим посилання апелянта на порушення законодавства про звернення громадян, оскільки Закон України «Про звернення громадян» не поширює свою дію на правовідносини, які стосуються процедури підготовки до вчинення правочину із нерухомим житловим майном, право користування яким має малолітня (неповнолітня) особа.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

При цьому апеляційний суд зазначає, що за наявності порушення відповідачами прав позивача, за обставин наведених у позові, ці права можуть бути відновлені в рамках кримінального провадження.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, 244-2, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 28 жовтня 2016 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя О.О.Димерлій

суддя М.П.Коваль