Справа № 733/1187/16-а
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 733/1187/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Чугуївська Т.П.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича на постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 на місці зупинки транспортного засобу 22.07.2016 за адресою: вул. Шевченка, 5, м. Чернігова;

- скасувати постанову інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича ПС № 662124 про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2016 року позов задоволено в частині визнання незаконною та скасування постанови інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича від 22 липня 2016 року ПС2№662124 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 липня 2016 року о 11 год. 50 хв. в м. Чернігові по вул. Шевченка, 5 позивач учинив стоянку т/з ЗАЗ DAEWOO д/н НОМЕР_1 на проїзній частині в два ряди, чим порушив п.п. 15.4 ПДР України, в зв'язку з чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У зв'язку із цим 22 липня 2016 року, відповідачем було прийнято постанову, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 255 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, виходив з того, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Окрім того, суд вказав та не, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем знаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, в даному випадку - за місцем розташування патрульної поліції м. Чернігова. Також суд зазначив, що з рахунку-фактури вбачається, що в автомобілі позивача був зламаний датчик температури, що і було причиною його зупинки.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення правил дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і третя статті 122 <…>.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Частиною 4 ст. 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

У висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (далі - НКР) щодо застосування положень ст. 258 КУпАП під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП (далі - Висновок) зазначено, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення уповноваженими на те особами на місці вчинення правопорушення визначені статтею 258 КУпАП, в інших випадках справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення, відповідно до статті 276 КУпАП.

При цьому варто звернути увагу на те, що словосполучення «на місці вчинення правопорушення», яке містяться у статті 258 КУпАП та словосполучення«за місцем вчинення правопорушення», вжитого у статті 276 КУпАП мають різний правовий зміст.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У згаданому Висновку НКР дійшла висновку: під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП, положення статті 258 КУпАП не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Такий висновок НКР ґрунтувався на тому, що положення ст. 258 КУпАП не розповсюджувалися на ст. 122 КУпАП.

Окрім того, проаналізувавши п. 2.3 наведеного вище рішення Конституційного Суду України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що Конституційний Суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги ст. 258 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст. 258 зазнали змін, в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Висновку, рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (ст. 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення ст.ст. 278, 279 КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

По суті зафіксованого в оскаржуваній постанові правопорушення апеляційний суд звертає увагу на таке.

Згідно п. 15.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР) транспортні засоби не дозволяється ставити на проїзній частині в два і більше ряди.

Відповідач стверджує, що 22 липня 2016 року приблизно об 11 год. 50 хв. позивач, керуючи автомобілем марки ЗАЗ DAEWOO, д.н.з. НОМЕР_1 в м. Чернігові по вул. Шевченка, 5 здійснив стоянку транспортного засобу на проїзній частині в два ряди, чим порушив вимоги п. 15.4 ПДР, за що встановлена відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Стаття 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідачі у справі зобов'язані довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

На підтвердження своїх доводів щодо порушення позивачем ПДР відповідач надав до суду відповідний відеозапис, з якого дійсно вбачається, що автомобіль з реєстраційним номером НОМЕР_1 в порушення п. 15.4 ПДР здійснив зупинку на проїзній частині в два ряди.

Позивач стверджує, що така зупинка була вимушеною у зв'язку із технічною несправністю автомобіля. На підтвердження своїх доводів позивач надав до суду рахунок- фактуру № СФ-000022/07/16 від 22 липня 2016 року, виписаного ФОП ОСОБА_4, акт виконаних робіт № СФ-000022/07/16 від 22 липня 2016 року, підписаного між ФОП ОСОБА_4 та позивачем, з яких вбачається, що 22 липня 2016 року на автомобілі із державним реєстраційним номером НОМЕР_1 було здійснено заміну датчика температури.

Проте, відповідно до пп. 15.14 ПДР у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил.

Згідно пп.пп. «а», «в» п. 9.9, п. 9.10, пп. «а» п. 9.11 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: а) у разі вимушеної зупинки на дорозі; в) на механічному транспортному засобі, що рухається з технічними несправностями, якщо такий рух не заборонено цими Правилами.

Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі:

Якщо транспортний засіб не обладнано аварійною світловою сигналізацією або вона несправна, треба встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар: ззаду на транспортному засобі, зазначеному в пункті 9.9 («в», «г», «ґ») цих Правил;

З наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається, що здійснивши зупинку транспортного засобу у забороненому місці, позивач не вживав заходів, щоб прибрати транспортний засіб, не вмикав аварійну світлову сигналізацію, не установлював знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар.

Відсутні також докази того, що несправність датчика температури унеможливило подальший рух автомобіля позивача для вибору належного для зупинки місця. Окрім того, вимоги ПДР не ставлять у залежність несправність датчика температури із неможливістю подальшого руху (експлуатації) транспортного засобу (п. 31.4).

З огляду на це, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що позивач здійснив вимушену зупинку саме у зв'язку із технічною несправністю автомобіля, а тому висновок відповідача про порушення позивачем п. 15.4 ПДР є правомірним, а оскаржувана постанова про накладення штрафу - такою, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав на задоволення позовних вимог необґрунтованими.

Окрім того, приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення зазначив про задоволення позову, проте, позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача не вирішив та не надав їй оцінку у мотивувальній частині рішення, не послався на неї в описовій частині.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2016 року та відмовити у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Тобто, із зазначеної норми слідує, що суб'єкту владних повноважень, на користь якого ухвалено рішення, підлягають сплаті лише два види витрат, пов'язаних з розглядом справи: витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Такі обмеження у можливостях суб'єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних правовідносинах із владою. Такий вид судових витрат, як судовий збір, відповідачу поверненню не підлягає. Аналогічну позицію було висловлено Вищим адміністративним судом України (ухвала від 22.04.2010 по справі № К-15271/09).

Керуючись ст.ст. 41, 160, 198, 197, 202, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВА:

Апеляційну скаргу інспектора патрульної поліції 4-ї роти батальйону Управління Національної Поліції у м. Чернігові старшого лейтенанта поліції Воронова Олександра Олександровича задовольнити.

Постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.