Справа № 820/4297/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 жовтня 2016 р. № 820/4297/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Спірідонова М.О.,

суддів - Зінченка А.В., Панченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Нгуєн Тхі Тхиок до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянка ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 Нгуєн Тхі Тхиок, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: 1. Визнати протиправним «Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні» від 21.10.2015р. Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області.

2. Скасувати пункт 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу № 151 Державної міграційної служби «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 30.11.2015 р.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є громадянкою ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2, прибула до України у 1989 році на підставі Угоди між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття вєтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. Згодом позивач залишилася на постійне проживання в Україні. 06.12.2002 р. ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР №07997, а 20.10.2004 р. - посвідкою серії ХР №11666.. У липні 2016 року позивач повторно звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про обмін посвідки у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку, на який отримала оформлену листом від 15.07.2016 р. відповідь, де було зазначено, що згідно згідно висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 21.10.2015 р. посвідки на її ім'я визнані недійсними. Згодом позивач дізналася, що на підставі висновку ДМС України було прийнято наказ №151 від 30.11.2015 р., яким скасовано її посвідку на постійне проживання в України. Позивач вважає згадані висновок та наказ незаконними і необґрунтованим, прийнятим без належних на те підстав, і тому просить скасувати зазначені рішення.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі зазначивши, що спірний наказ було прийнято на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 21.10.2015 р. "Про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_2 Нгуєн Тхі Тхиок", спірний наказ відповідає вимогам закону та прийнятий у межах повноважень. Також зазначев, що самий висновок, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, не є рішенням суб'єкта владних повноважень і не впливає на права та обов'язки позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач - гр. СРВ Нгуєн Тхі Тхиок, у 1989 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 та Урядом СРСР про направлення і прийняття вєтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. Згодом позивач залишилася на постійне проживання в Україні.

20.10.2004 р. ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні.

Згідно п.16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі - Порядок), для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Пунктом 15 цього ж Порядку передбачено, що для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після предявлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Так, згідно вимог п.2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 серпня 2013 р. за № 1335/23867, за результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2015 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою щодо обмін посвідки у зв'язку із досягненням 45-річного віку. Не отримавши відповідь на зазначену заяву, згодом, у липні 2016 року позивач повторно звернулася з аналогічною заявою.

У відповідь на неї позивач отримала лист від 15.07.2016 р., де їй повідомлялося, що рішенням ГУ ДМСУ в Харківській області від 21.10.2015 р посвідки, видані на її ім'я, визнані недійсними та пропонувалося прибути до ГУ ДМС України в Харківській області для роз'яснення положень імміграційного законодавства.

Оглянувши копію рішення, про яке йдеться у листі, а саме висновку від 21.10.2015 р., суд зазначає, що висновок вмотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що Державною міграційною службою України прийнято рішення у формі наказу №151 від 30.11.2015 р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", у пункті 25 якого зазначено, що на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 21.10.2015 стосовно Нгуєн Тхі Тхиок скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування посвідкою на проживання гр. СРВ Нгуєн Тхі Тхиок, 04.01.1968; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ХР №07997 від 06.12.2002 та серії ХР №11666 від 20.10.2004 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Розглядаючи справу по суті, суд зазначає, що з оскаржуваним пунктом 25 Наказу ДМС України №151 від 30.11.2015 року не погоджується, виходячи з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_1 Республіки ОСОБА_2 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку. Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГП та ІС МВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України Про імміграцію, будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

Як зазначалося раніше, 06.12.2002 р. ВГП та ІС УМВС в Харківській області оформило і видало гр. ОСОБА_2 Нгуєн Тхі Тхиок посвідку на постійне проживання серії ХР №07997. 20.10.2004 року ВГІРФО ГУ МВС України у Харківській області було здійснено обмін бланку посвідки на постійне проживання позивач на посвідку на постійне місце проживання в Україні серії ХР №11666 з терміном дії "безстроково". Щодо обміну позивачу посвідки стосовно наявності претензій, додаткових вимог або заперечень з боку відповідача або третіх осіб до позивача, матеріали справи не містять.

На думку відповідача, на момент звернення (20.03.2003 року) положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 п. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України Про імміграцію.

Так, згідно п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1989 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 20.10.2004 р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 21.10.2015 р. про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України Наказом № 151 від 30.11.2015 року скасовано як рішення ВГП та ІС УМВС в Харківській області від 05.12.2002 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому відповідачами не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинне законодавство не було передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Таким чином, пункт 25 Наказу ДМС України №151 від 30.11.2015 року визнається судом таким, що прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМУ №1983 від 26 грудня 2002 року; несвоєчасно: посвідка на постійне проживання оформлена позивачу у 2004 році, тоді як Наказ ДМС України №151 винесений 30.11.2015 року.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За таких обставин, пункт 25 Наказу ДМС України №151 від 30.11.2015 року, яким скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання гр. СРВ Нгуєн Тхі Тхиок, 04.01.1968; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії ХР №07997 від 06.12.2002 та серії ХР №11666 від 20.10.2004 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача щодо скасування пункту спірного наказу стосовно неї правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Розглядаючи справу в частині позовних вимог щодо скасування висновку ГУ ДМС України у Харківській області, суд зазначає, що оскаржуваний висновок не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні ст. 17 КАС України. Натомість, він є результатом проведеної органом міграційної служби перевірки та підставою для прийняття у подальшому центральним органом влади рішення, яке тягне за собою юридичні наслідки для особи, інтересів якої він стосується. Відтак, у цій частині позовних вимог належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 160 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов Нгуєн Тхі Тхиок до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень - задовольнити частково.

Скасувати пункт 25 (підпункти 25.1-25.3) наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" №151 від 30.11.2015 р.

В іншій частині вимог адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2016 року

Головуючий суддя Спірідонов М.О.

Судді Зінченко А.В.

ОСОБА_3