Справа № 826/26807/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 листопада 2016 року № 826/26807/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулось до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 01.12.2015 ВП № 49333924.

Ухвалою від 10.12.2015 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови від 01.12.2015 ВП № 49333924.

Проте, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016 скасовано вказану вище ухвалу від 10.12.2015, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв'язку з викладеним ухвалою від 21.07.2016 відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, третя особа надала пояснення по суті спору.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

На виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист виданий Шевченківським районним судом м. Києва 16.06.2015 по справі №761/31065/14-ц про стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заборгованості.

Постановою від 17.11.2015 відкрито виконавче провадження №49333924 з примусового виконання згадуваного виконавчого листа та надано боржнику семиденний строк для самостійного виконання виконавчого документу.

26.11.2015 позивач звернувся до державного виконавця з клопотаннями про поновлення строку на самостійне виконання виконавчого документу та про відкладення виконавчих дій на 7 днів.

В подальшому, постановою від 01.12.2015 постановлено рішення про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 369 180,61 грн.

Судом встановлено, що 03.12.2015 позивачем (боржником) самостійно сплачено ОСОБА_1 заборгованість.

Вирішуючи питання щодо підсудності даного спору адміністративному суду суд керується п. 6 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», яким визначено, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до певних видів відповідальності за невиконання рішення у добровільному порядку та порушення обов'язків, що покладаються на осіб, які беруть участь у виконавчому процесі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її добровільного невиконання, виконується примусово в установленому Законом порядку шляхом накладення стягнення на заробітну плату, інші види доходів боржника чи на його майно.

За змістом пункту 8 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому слід ураховувати, що спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору або накладення штрафу, прийнятої під час виконання будь-яких виконавчих документів, у тому числі рішень судів загальної юрисдикції та господарських судів, також належать до адміністративної юрисдикції.

З огляду на викладене вище, позов ПАТ "Державний ощадний банк України" підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV).

Статтею 25 цього Закону № 606-XIV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З системного аналізу викладеного вбачається, що самостійне виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Як зазначено вище, постановою від 17.11.2015 відкрито виконавче провадження №49333924 з примусового виконання згадуваного виконавчого листа та надано боржнику семиденний строк для самостійного виконання виконавчого документу.

Позивач вказує, що копію постанови від 17.11.2015 він отримав поштовим відправленням 23.11.2015, тобто за день до закінчення строку на самостійне виконання виконавчого документу.

Виконавчий документ виконано позивачем 03.12.2015, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, рішення позивачем (боржником) виконано після початку його примусового виконання, що відповідно до ст 28 Закону № 606-XIV є підставою для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Щодо посилання позивача на клопотання від 26.11.2015 (отримано відповідачем 27.11.2016) про поновлення строку на самостійне виконання виконавчого документу та про відкладення виконавчих дій на 7 днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 35 Закону № 606-XIV за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Отже, відкладення виконавчих дій є правом державного виконавця, а не його обов'язком.

Не прийняття рішення державним виконавцем про відкладення виконавчих дій за клопотанням позивача, в даному випадку не вказує на протиправність оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, а також норми чинного законодавства суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 69, 70, 71, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда