Справа № 825/1494/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1494/16 Головуючий у 1-й інстанції: Лобан Д.В. Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Канівець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, національність - пакистанець, віросповідання - іслам-сунні. Маючи легальну візу, 25.08.2015 виїхав із Ісламської Республіки Пакистан до Російської Федерації, м. Санкт-Петербург, де мешкав протягом 1 місяця 20 днів та 15.10.2015 нелегально прибув до України, що підтверджується протоколом співбесіди від 10.12.2015 (а.с. 39-44).

У подальшому, 03.12.2015 громадянином Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області подано заяву - анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с. 27-28).

10 грудня 2015 року позивач під час співбесіди зазначив, що підставою для залишення країни своєї громадянської належності є загроза його життю, а саме: його батька та брата, переслідувало угруповання Талібан, у зв'язку з роботою брата у правоохоронних органах, професійною діяльністю батька та через політичну діяльність сестри, та почали погрожувати ОСОБА_1, не однократно здійснювали напади на його дім (приблизно 7-10 разів в 2015 році), в своїх погрозах примушували їх з братом вступити в ряди Талібанів (а.с. 43).

Висновком завідувача сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 23.12.2015 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0051 громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 запропоновано прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини четвертої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 49).

У подальшому, 23.12.2015 наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лук'янець К.В. №168 наказано розпочати з 23.12.2015 процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжити строк дії довідки «Про звернення за захистом в Україні» до 23.06.2016, провести всі передбачені законодавством дії, та подати на затвердження письмовий висновок по справі (а.с. 50).

За результатами розгляду матеріалів справи №CN0051 громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 21.03.2016 Управлінням Державної міграційної служби України прийнято висновок про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абзацу 5 частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 154-168).

Підтримуючи вищевказаний висновок, Державною міграційною службою України прийнято рішення №257-16 від 24.05.2016 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 169).

13 червня 2016 року начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області винесено повідомлення №103 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем із перекладом та відповідними роз'ясненнями щодо його оскарження 21.06.2016 (а.с. 172).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідачів та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному, відтак рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 24.05.2016 №257-16 є правомірним, а позовна вимога щодо зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є похідною від першої вимоги, відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з частини п'ятою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частин першої-другої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

При цьому, згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно з частиною п'ятою статті 10 №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як свідчать матеріали справи, згідно рішення Державної міграційної служби України №257-16 від 24 травня 2016 року позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Слід відзначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Згідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Однак, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, тому Державною міграційною службою України прийнято рішення №257-16 від 24.05.2016 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що причиною виїзду позивача з країни походження та постійного проживання стала загроза його життю, а саме: його батька та брата, переслідувало угруповання Талібан, у зв'язку з роботою брата у правоохоронних органах, професійною діяльністю батька та через політичну діяльність сестри, та почали погрожувати ОСОБА_1, не однократно здійснювали напади на його дім (приблизно 7-10 разів в 2015 році), в своїх погрозах примушували їх з братом вступити в ряди Талібанів (а.с. 43).

У свою чергу, у протоколі співбесіди від 10.12.2015 та реєстраційному листку від 03.12.2015 позивачем було зазначено, що він належить до політичної партії Тахрікі Ансаф та працює в організації Rural Helth and development organization (RHDO).

У якості доказу належності до вищезазначеної політичної партії позивачем надана сканована копія членського квитка, який розцінювати як належний доказ не представляється можливим, оскільки під час співбесіди позивач показав лише загальне уявлення про партію, лідера та її цілі, та квиток учасника партії отримав у спосіб не передбачений Конституцією партії Пакистан Тахрікі Інсаф.

Так, на підтвердження своєї зайнятості в організації RHDO позивач надав копію бейдж-карти, однак зазначений на ній сайт організації не працює. Судом звертається увага на те, що під час проведення співбесіди позивач не зміг логічно пояснити як і хто влаштував його на роботу до відділення RHDO у Сваті.

При дослідженні за допомогою інтернет-ресурсу відомостей про RHDO встановлено, що у соціальній мережі Facebook існує сторінка цієї організації, проте інформація про діяльність, про очільника або членів організації відсутня. Водночас, в мережі інтернет знайдено посилання на RHDO, у якому президентом організації зазначено ОСОБА_2.

Таким чином, отримані з інтернет-мережі відомості та надана позивачем інформація та копії документів про роботу в RHDO не може бути свідченням зайнятості позивача в даній організації.

При цьому, доводи позивача про зайнятість його сестри в політичній партії Пакистан Тахрікі Інсаф та робота в організації RHDO є необґрунтованими, оскільки відсутні будь-які відомості, які б підтверджували зазначену інформацію.

Під час проведення співбесіди позивав зазначив, що його старший брат був поліцейським (позивач надав копії підтверджуючих документів, датовані 2007 роком), а батько - до виходу на пенсію в 2008 році працював вчителем та директором у школі в Пакистані (позивач надав копію ID-картки та копію сторінок пенсійного посвідчення батька).

З аналізу матеріалів особової справи, з урахуванням інформації по країні походження, вбачається, що ситуація з безпекою в Ісламській Республіці Пакистан залишається нестабільною, проте, прийняті урядом країни заходи по боротьбі з тероризмом відповідають його зобов'язанням по міжнародному праву. Контртерористичні операції проводяться на основі регулювання безпеки на всіх рівнях, з метою уникнення жертв серед цивільного населення. Будь-які скарги на співробітників правоохоронних органів серйозно розглядаються відповідними відомствами, парламентом і судами.

Відповідно до звіту Міністерства внутрішніх справ Великобританії від 09.08.2013 «Пакистан: звіт за інформацією про країну походження» найбільш вразливими групами населення в Ісламській Республіці Пакистан є релігійні, етнічні та сексуальні меншини, жінки та діти.

З відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди вбачається, що він та члени його родини не належать до жодної релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його та членів його родини до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Пакистані.

Проаналізувавши елементи заяви позивача, можна впевнено стверджувати, що вони мають малу ступінь деталізації та не вказують на те, що заявник дійсно переживав описувані ним події. В інформації, наданій позивачем під час проведення співбесіди та викладеній в заяві-анкеті вбачаються розбіжності. Також, існують суттєві протиріччя між фактами, зазначеними позивачем та інформацією отриманою з мережі інтернет.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині другій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому у п.22 вказаної Постанови зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Як свідчать матеріали справи, позивач 15.10.2015 нелегально прибув до України з території Російської Федерації, (до цього проживав 1 місяць 20 днів у місті Санкт- Петербург).

У свою чергу, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній звернувся 03.12.2015, лише після його затримання та поміщення в Чернігівській пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Отже, позивач, потрапивши на територію України, не дотримався вимог статті 5 Закону №3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області направлено запит до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 23.12.2015 №74.01/06-22519 щодо здійснення перевірки наявності обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 53).

Листом від 17.01.2016 повідомлено, що за результатами проведених перевірочних заходів щодо громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 обставин, за наявності яких його не можна визнати біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не отримано (а.с. 86).

У подальшому, Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області направлено лист начальникові сектору Укрбюро інтерполу ГУПН України в Чернігівській області від 11.02.2016 №74.01/06-1619 з проханням здійснити перевірку щодо громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (а.с. 89).

При цьому, сектор Укрбюро інтерполу ГУПН України в Чернігівській області листом від 16.03.2016 повідомив, що за обліками Генерального секретаріату Інтерполу, 07.03.2012 НБЦ Болгарії до вказаних обліків було внесено громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як підозрюваного в нелегальній міграції (а.с. 108).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність прийнятого Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області рішення від 24.05.2016 №257-16 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність підстав для його скасування і задоволення позовних вимог у цій частині.

У свою чергу, суд першої інстанції вірно відзначив, що позовна вимога громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої відмовлено.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та закони України, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.