Справа № 339/183/16-а,2-а/339/17/16
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року № 876/6889/16
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради Івано-Франківської області на постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до міського голови міста Болехова Івано-Франківської області, ОСОБА_1 міської ради Івано-Франківської області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

встановив:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідачів міського голови міста Болехова, ОСОБА_1 міської ради Івано-Франківської області, в якому просила: 1) визнати незаконним розпорядження міського голови міста Болехова № 46-к від 10.05.2016 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади керівника державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради; 2) поновити ОСОБА_2 на посаді керівника державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради; 3) стягнути в відповідачів на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 25000 грн. моральної шкоди.

Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25.08.2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови м. Болехова ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_2 від 10.05.2016 року № 46-к. Поновлено ОСОБА_2 на посаді керівника-державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради з 11 травня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_1 міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2016 року по 25 серпня 2016 року у сумі 11104 грн. 50 коп. (без врахування податків та інших обовязкових платежів). Стягнуто з ОСОБА_1 міської ради на користь ОСОБА_2 спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2961 грн. 20 коп. допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_1 міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір у розмірі 2204 грн. 80 коп..

З цією постановою суду першої інстанції від 25.08.2016 року не погодився відповідач ОСОБА_1 міська рада та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду є незаконною, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ОСОБА_1 міська рада при звільненні позивачки діяла у відповідності до закону, з дотриманням процедури, а тому ОСОБА_2 не підлягає поновленню на попередньо займаній посаді. Позивач була звільнена з посади під час скорочення штату та чисельності працівників, оскільки займана нею посада була ліквідована згідно рішення ОСОБА_1 міської ради №71-05/16 від 22.02.2016 року. На час повідомлення про подальше звільнення 29.02.2016 р. вакансій, на які могла б претендувати позивач не було. Вакантні посади було запропоновано працівникам, які належали до пільгових категорій та мали переважне право на призначення на ці посади. Апелянт зазначає про відсутність доказів, які б підтверджували заподіяння позивачці моральної шкоди. Крім того, стягнена судом моральна шкода є неспіврозмірною з розміром стягненого середнього заробітку. Також апелянт зазначає про безпідставність стягнення з відповідача судового збору.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 25.08.2016 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Позивач подала заперечення на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржену постанову суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 працювала у ОСОБА_1 міській раді із 05.03.2010 р.. Згідно розпорядження міського голови міста Болехова від 01.10.2013 р. за № 56-к позивача було переведено з 01.10.2013 року на посаду державного адміністратора дозвільного Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. Розпорядженням від 26.11.2013 р. № 66-к позивач призначена на посаду керівника-державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, як така, що успішно пройшла стажування (а.с. 56-163 Т.1).

За період роботи в ОСОБА_1 міській раді ОСОБА_2 присвоєно з 08.05.2015 року 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування (а.с. 10-11 Т.1).

Оскарженим розпорядженням від 10.05.2016 року № 46-к «Про звільнення» звільнено 10.05.2016 р. позивача ОСОБА_2 з посади керівника - державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників, за п.1 ст.40 КЗпП (а.с. 8, 32 Т.1).

Суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності і наявності підстав для скасування вказаного вище розпорядження від 10.05.2016 року № 46-к про звільнення позивача з посади, щодо поновлення позивача на посаді і стягнення в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які передбачені цим та іншими законами України.

При звільненні особи або переведенні на іншу роботу за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Частиною 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 40 цього Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого ст. 49-2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, то роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно рішення ОСОБА_1 міської ради від 22.02.2016 р. за №71-05/16 «Про затвердження структури виконавчих органів ОСОБА_1 міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» вирішено ліквідувати 7 відділів виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. Пунктом 2 вказаного рішення міської ради вирішено скоротити посаду керівника Центру надання адміністративних послуг та адміністратора Центру надання адміністративних послуг. Пунктом 3 затверджено структуру та загальну чисельність апарату ОСОБА_1 міської ради та її виконавчих органів в кількості 106,5 штатних одиниць (а.с .44 Т.1, 15 Т.2).

Відповідно до протоколу №1 засідання комісії із скороченням посад у виконавчому комітеті ОСОБА_1 міської ради від 26.02.2016 р., вирішено рекомендувати міському голові у зв'язку із скороченням посади керівника Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, пропонувати ОСОБА_2 на звільнення. У зв`язку із скороченням посади адміністратора ЦНАП, розглянувши матеріали щодо кандидатур ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, взявши до уваги, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 мають більш високу кваліфікацію, запропоновано на звільнення ОСОБА_6 (а.с. 71 Т.2).

Розпорядженням міського голови «Про попередження працівників» від 26.02.2016 р. за № 19-к зобов'язано Комісію з скорочення посад виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради попередити персонально посадових осіб про їх наступне вивільнення з роботи з 26.04.2016 р. у зв'язку із скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП та ознайомити їх з даним розпорядженням та рішенням ОСОБА_1 міської ради від 22.02.2016 р. № 71-05/16 № «Про затвердження структури виконавчих органів ОСОБА_1 міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів». Головному спеціалісту з питань кадрової роботи та нагород юридичного відділу міськвиконкому даним розпорядженням доручено підготувати звіт про заплановане звільнення працівників міськвиконкому (форма № 4 - ПН (план) у зв'язку із скороченням штату з 26.04.2016 р. і у встановлені терміни надіслати його в ОСОБА_1 міський центр зайнятості (а.с. 35 Т.1).

29.02.2016 року винесено попередження та повідомлено ОСОБА_2, що відповідно до рішення ОСОБА_1 міської ради від 22.02.2016 р. № 71-05/16 № посада керівника державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг міськвиконкому, яку вона обіймає, з 29.04.2016 р. скорочується і позивачка підлягає звільненню (а.с. 34 Т.1).

07.04.2016 року на ім'я голови первинної профспілкової організації Болехівського міськвиконкому внесено подання про дачу згоди на звільнення керівника Центру надання адміністративних послуг, яку обіймає ОСОБА_2 за скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. З витягу протоколу засідання профспілкового комітету Болехівського міськвиконкому № 2 від 20.04.2016 року видно, що профспілковим комітетом не дано згоди на звільнення керівника Центру надання адміністративних послуг міськвиконкому ОСОБА_2 та скорочення її посади у зв'язку з тим, що відповідно ст. 42 КЗпП України вона має переважне право залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці (5 категорія, 10 ранг; 2 вищі освіти, магістр державного управління) порівняно з іншими працівниками міськвиконкому. Крім того, профспілковому комітету не надана інформація про підстави та техніко-економічне обґрунтування щодо необхідності скорочення посади - керівника Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. Також, міському голові рекомендовано здійснювати скорочення працівників виконавчого комітету міської ради з дотриманням чинного законодавства, враховуючи статтю 42 КЗпП України (переважне право та інші переваги в залишенні на роботі) та провести перегрупування працівників з метою залишення на роботі більш кваліфікованих працівників (а.с. 37-41 Т.1).

13.04.2016 року ОСОБА_1 міською радою надіслано ОСОБА_2 пропозицію щодо проходження стажування на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради. В листі позивачку просять надати відповідь до 15.04.2016 року (а.с. 6 Т.2). Однак, 17.05.2016 року Комісією складено Акт про те, що конверт із пропозицією від 13.04.2016 року щодо стажування на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, адресований ОСОБА_2, повернутий поштою (а.с. 238 Т.1, 108 Т.2).

З матеріалів адміністративної справи видно, що в період з моменту попередження позивачки 29.02.2016 року по дату звільнення 10.05.2016 року існував ряд вакантних посад у виконавчому комітеті ОСОБА_1 міської ради, а саме станом на 26.02.2016 року, 29.02.2016 року, 30.03.2016 року, 10.05.2016 року (а.с. 3-5 Т.2).

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що з часу попередження позивачки про наступне звільнення і до її звільнення з посади, відповідачем, на виконання ст.49-2 КЗпП України, вакантні посади позивачці не пропонувалися.

Відповідачами не надано судам першої та апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів про те, що позивачка з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, спеціальності не могла займати будь-яку іншу вільну в період з 29.02.2016 р. по 10.05.2016 року посаду (іншу роботу). Також судам не надано доказів того, що залишені на посадах адміністраторів ЦНАП особи мають більшу кваліфікацію, освіту, стаж роботи, чи переважні права ніж позивачка.

Пропозиція позивачці пройти стажування на вакантну посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради не є належним виконанням вимог КЗпП щодо переведення на іншу посаду (надання іншої роботи) при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП. Дана пропозиція надіслана ОСОБА_2 поштою 13.04.2016 року, відповідь остання повинна була надати до 15.04.2016 року. Однак, 10.05.2016 року ОСОБА_2 була звільнена, хоча конверт із вищевказаною пропозицією повернувся лише 17.05.2016 року без вручення позивачці.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що звільнення позивача з посади було проведено з порушенням вимог ст.43 КЗпП України, оскільки таке звільнення було здійснено за відсутності згоди профспілкового комітету виконкому ОСОБА_1 міської ради, членом якого була позивач ОСОБА_2.

З врахуванням вищенаведеного, являється правильним висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з посади, необхідність поновлення її на раніше займаній посаді і стягнення в користь позивача середнього заробітку за період вимушеного прогулу.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Сторонами по справі визнається правильність розміру середньоденної і середньомісячної заробітної плати позивача, відповідно 148,06 грн. і 2961,20 грн., які надані ОСОБА_1 міською радою і взяті судом першої інстанції для розрахунку.

Однак, суд апеляційної інстанції здійснивши перевірку проведеного судом першої інстанції розрахунку розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, встановив, що період вимушеного прогулу із 11.05.2016 року по 25.08.2016 року включно становить 74 робочих дні, а не 75 робочих днів, як це зазначено судом першої інстанції. Таким чином на користь позивача слід стягнути 10956,44 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (74 дн. х 148,06 грн.).

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, в матеріалах справи немає і позивачем не надано суду доказів про моральні страждання позивача, втрати нею нормальних життєвих зв'язків чи докладення додаткових зусиль для організації свого життя, у звязку із незаконним звільненням з посади.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно вирішив стягнути на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди.

Також суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення із відповідача ОСОБА_1 міської ради 2204,80 грн. судового збору.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, оскільки позивач по справі не понесла судових витрат у виді судового збору, тому відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача чи на користь держави понесених судових витрат.

Відповідно до ст.201 КАС України, підставою для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції від 25.08.2016 р. в частині щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щодо моральної шкоди і судового збору.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради Івано-Франківської області задоволити частково.

Постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до міського голови міста Болехова Івано-Франківської області, ОСОБА_1 міської ради Івано-Франківської області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди змінити, а саме: в абзаці четвертому резолютивної частини постанови суду слова і цифри «у сумі 11104 (одинадцять тисяч сто чотири) грн. 50 коп.» замінити на слова і цифри «у сумі 10956 (десять тисяч девятсот пятдесят шість) грн. 44 коп.»; абзаци шостий і сьомий резолютивної частини постанови суду щодо стягнення моральної шкоди і судового збору виключити.

В решта частині постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Л.Я. Гудим

ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлено 04.11.2016 року.