Справа № 600/221/16-а
Суддя: Подлісна І.М.
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/221/16-а

31 жовтня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

при секретарі судового засідання Хоменко Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Солтис Р.В.

представника відповідача Гладчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Козівської районної ради про визнання розпорядження неправомірним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 березня 2016 р. звернувся до з позовом Козівського районного суду Тернопільської області з адміністративним позовом до Козівської районної ради про скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу.

16 березня 2016 року ухвалою Козівського районного суду відкрито провадження по даній справі та призначно судовий розгляд на 31 березня 2016 р.

30 березня 2016 р. ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з Козівської районної ради на його користь 10 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди.

Ухвалою Козівського районного суду від 31 березня 2016 р. вказану позовну заяву направлено на розгляд до Тернопільського окружного суду в порядку визначеному ст. 22 КАС України.

Ч. 7 вказаної статті визначено, що адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, розглядається адміністративним судом, до якого вона надіслана, а ч. 8 цієї статті передбачено, що пори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

10 травня 2016 р. матеріали даної адміністративної справи надійшли до Тернопільського окружного адміністративного суду і ухвалою судді від 12.05.2016 р. її прийнято до провадження та призначено судовий розгляд на 24 травня 2014 р.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2016 р. позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення з Козівської районної ради на користь позивача 10 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди залишено без руху та надано строк до 03 червня 2016 для усунення недоліків та сплати судового збору.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2016 р. позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення з Козівської районної ради на користь позивача 10 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди залишено без розгляду, оскільки провадження по справі в цій частині було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст. 106 КАС України і позивач не усунув недоліків у строк, встановлений судом.

В подальшому провадження по даній адміністративній справі зупинялось у зв'язку із поданням позивачем ОСОБА_1 до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги на Ухвалою Козівського районного суду від 31 березня 2016 р. про передачу справи на розгляд до Тернопільського окружного суду в порядку визначеному ст. 22 КАС України

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 р. провадження по даній справі поновлено.

17.10.2016 р. ОСОБА_1 збільшив заявлені ним позовні вимоги та просив також стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в сумі 3 067 грн. 05 коп.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у адміністративному позові та заяві про збільшення позовних вимог.

Представники відповідача Козівської районної ради Тернопільської області адміністративний позов не визнали, проти його задоволення заперечили з підстав викладених ними у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, розглянувши матеріали справи, з'ясувавши усі обставини та перевіривши їх доказами приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

ОСОБА_1 працював на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради Тернопільської області з 01.03.2011 року та йому присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Розпорядженням голови Козівської районної ради від 16 лютого 2016р. за №19 «Про звільнення ОСОБА_1», Позивача звільнили з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації або перепрофілювання підприємства, установи, скорочення чисельності або штату працівників.

В даному випадку підставою розірвання трудового договору з позивачем ОСОБА_1 було скорочення штату працівників.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників мають персонально попередити не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці працівникові пропонується інша робота на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З огляду на викладене звільнення працівника за ч. 1 ст. 40 КЗпП України повинно відбуватись із обов'язковим дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України, згідно якої слід враховувати чи мав можливість роботодавець надати працівникові роботу за наявною професією, спеціальністю чи кваліфікацією, а за відсутності такої іншу роботу.

В судовому засіданні встановлено, що листом-попередженням від 16 грудня 2015 р. за №312/01-23 відповідач попередив ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Підставою для звільнення позивача послужило рішення Козівської районної ради №12 від 11.12.2015 р. "Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату Козівської районної ради", згідно з яким затверджено нову структуру і чисельність виконавчого апарату Козівської районної ради сьомого скликання в кількості 15 одиниць.

При цьому відповідно до рішення першої сесії шостого скликання Козівської районної ради №12 від 29 листопада 2010 р. була затверджена попередня структура і чисельність виконавчого апарату Козівської районної ради шостого скликання, також в кількості 15 одиниць.

Різниця вказаних структур полягає в тому, що одна з посад, яку в т.ч. обіймав позивач консультанта виконавчого апарату Козівської районої ради Тернопільської області скорочувалась з 3 до 2 одиниць і відповідно вводилась нова посада завгоспа.

16.02.2016р., розпорядженням голови Козівської районної ради від 16.02.2016р. за №19 Позивач був звільнений з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому останнім днем роботи позивача було 16 лютого 2016 року, а його попередили про звільнення 16 грудня, відтак встановлений законом обовязковий 2 місячний строк сплинув лише 17 лютого 2016 р.

Відповідно до норм чинного законодавства, власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.З ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом встановлено, що Козівська районна рада не дотрималась, вищевказаних вимог трудового законодавства.

На час попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення 16.12.2015р. у відповідача була вакантною і не була йому запропонована посада відповідального чергового.

Згідно рішення сесії Козівської районної ради від 11 грудня 2015р. за №12 «Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату Козівської районної ради», у відповідача наявна посада відповідального чергового.

Як вбачається із розпорядження голови районної ради від 04 серпня 2015р. №81, доручено ОСОБА_6, водію виконавчого апарату районної ради, за згодою, виконувати без звільнення його від основної роботи додаткову роботу відповідального чергового виконавчого апарату районної ради на час відсутності основного працівника з доплатою 0.5 ставки відповідального чергового з 04 серпня 2015р.

Відповідно розпорядження голови районної ради від 04 січня 2016р. за №2 про прийняття на посаду відповідального чергового ОСОБА_7, доручення ОСОБА_6 виконувати додаткову роботу відповідального чергового втратило чинність.

З огляду на викладене не відповідають дійсності твердження представника відповідача про відсутність у нього вакантних посад на момент попередження про наступне вивільненні і звільнення позивача, оскільки це спростовано матеріалами справи.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19.04.2011 p. N 126/06/186-11 - згідно з чинним законодавством виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника може бути як без звільнення працівника від своїх основних обов'язків, так і зі звільненням працівника від своїх основних обов'язків. Виконання обов'язку тимчасово відсутнього працівника без звільнення працівника від своїх основних обов'язків - це заміна працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою (без звільнення від основних трудових обов'язків), коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обов'язки тимчасово відсутнього працівника. У цьому випадку, відповідно до ст. 105 Кодексу законів про працю України, працівнику провадиться доплата за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника .

Призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Зазначене можливо лише за посадою, призначення на яку провадиться вищим органом управління.

Таким чином посада відповідального чергового станом на день попередження Позивача 16 грудня 2015р., так в подальшому до 04 січня 2016р. була вакантною, однак не була запропонована ОСОБА_1 взагалі.

Крім того, не була йому запропонована і посада завгоспа, яка вводилась у відповідача.

Крім того, з матеріалів справи випливає, що посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районої ради Тернопільської області працювало три особи.

В порушення вимог КЗпП України, відповідач при звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, порушив становлений порядок вивільнення працівника, роскільки не надав жодних доказів, що ОСОБА_1 відмовився від переведення його на іншу роботу, або що Козівська районна рада не мала змоги перевести позивача за його згодою на іншу роботу.

Також відповідачем не надано належних доказів про те, що ОСОБА_1 не мав переважного права чи переваги на залишення на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районої ради Тернопільської області.

Оскільки посаду консультанта виконавчого апарату Козівської районої ради Тернопільської області займало три особи відповідач при звільненні позивача повинен був дотриматись вимог ст. 42 КЗпП України та врахувати кваліфікацію усіх трьох працівників, їх продуктивність праці, наявність у них заохочень та стягнень, дані про освіту, знання та досвід.

Судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось неправомірно, оскільки відповідачем не дотримано умови звільнення, щодо того, що ним не доведено, що зміни в організації виробництва та праці, що призвели до скорочення штату справді мали місце, а також, що не враховано ділові якості ОСОБА_1, зокрема кваліфікацію та продуктивність праці і переважне право на залишення на роботі. Також відповідач не довів, що ужив усіх заходів щодо його працевлаштування.

Крім того Козівською районною радою не дотримано порядок вивільнення працівника.

Твердження відповідача про те, що хоч і не відбулось скорочення чисельності працівників, однак ОСОБА_1 виявився зайвим у звязку із скороченням числа депутатів та що він не відповідає виконуваній роботі є голослівними та такими, що суд до уваги не приймає.

Так в матеріалах справи наявні копії висновків щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування посадвоих обовязків і завдань ОСОБА_1 за 2014 р. (оцінка висока, тобто що він перевищує очікувані результати, виявляє грунтовні занння і навички) і за 2015 р. (оцінка добра, тобто що він цілковито досяг результатів, володіє навичками та вміннями).

З огляду на викладене, ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з стягненям на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.235 КЗпП України за час вимушеного прогулу працівникові виплачується середній заробіток.

Згідно довідки №28 від 25 жовтня 2016 р. виданої Козіською районної радою, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 133 грн. 06 коп., а середньомісячний 2794 грн. 25 коп.

Позивча звільнено з роботи 16 лютого 2016 року, тобто його вимушений прогул становить з 17 лютого 2016 року по день винесення судом рішення 31 жовтня 2016 року.

З 17 лютого до 1 березня 2016 року було 9 робочих днів х 133 грн. 06 коп. = 1 197 грн. 54 коп., які підлягають стягненню на користь позивача та зарплата за 8 місяців з березня по листопад 2016 року х 2794 грн. 25 коп. = 22 354 грн., разом сума середнього заробітку позивача, яку слід стягнути на його користь з відповідача становить 23 551 грн. 54 коп.

За правилами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній, а не на іншій роботі.

Згідно трудової книжки Позивача він працював на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради, відтак ОСОБА_1 слід поновити саме на цю посаду.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення на його користь вихідної допомоги в сумі 3 067 грн. 05 коп., то ці вимоги до задоволення не підлягають, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Оскільки вказана вихідна допомога виплачується при звільненні працівника, а звільнення ОСОБА_1 є незаконним, то в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 256 КАС України, Негайно виконуються постанови суду про:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності;

5) уточнення списку виборців;

6) обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання;

7) усунення обмежень у реалізації права на мирні зібрання;

8) накладення арешту на активи, що пов'язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них;

9) виключено

Негайно також виконуються постанови суду, прийняті в порядку скороченого провадження у адміністративних справах, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої статті 183-2 цього Кодексу.

З огляду на викладене постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2794 грн. 25 коп. підлягає до негайного виконання.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування розпорядження голови Козівської районної ради № 19 від 16 лютого 2016 року, поновлення його на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу є підставними, належно вмотивованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1, то вони до задоволення не підлягають, відтак суд відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Розпорядження голови Козівської районної ради Тернопільської області № 19 від 16 лютого 2016 року скасувати. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді консультанта виконавчого апарату Козівської районної ради. Стягнути з Козівської районної ради, Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 551 (двадцять три тисячі п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 54 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу в межах одного місця в сумі 2 794 (дві тисячі сімсот дев'яносто чотири) гривні 25 копійок підлягає до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Подлісна І.М.