Справа № 826/25439/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Коваленко С.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Флоріда Інжиніринг» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Флоріда Інжиніринг» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції не повністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процессуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Флоріда Інжиніринг» зареєстроване як юридична особа 19 вересня 2007 року, з 20 вересня 2007 року взято на податковий облік в ДПІ у Святошинському районі, з 17 грудня 2007 року зареєстровано як платник податку на додану вартість.

29 травня 2015 року відповідачем прийнято рішення про анулювання реєстрації позивача платником податку на додану вартість, у зв'язку з поданням декларацій з цього податку, що свідчать про відсутність постачання/придбання товарів протягом 12 послідовних податкових періодів, та відповідно до пп. «г» п. 184.1 ст. 184 Податкового кодексу України (далі - ПК).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що допущення відповідачем порушень вимог законодавства при проведенні перевірки та оформленні акту перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, суд вважає не достатньою підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, оскільки сам факт того, що протягом 12 послідовних податкових місяців ТОВ «Флоріда Інжиніринг» подає контролюючому органу декларації з податку на додану вартість (податковий розрахунок), які свідчать про відсутність постачання/придбання товарів, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту, позивачем не заперечувався.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пп. «г» п. 184.1 ст. 184 ПК реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку і відбувається у разі якщо особа, зареєстрована як платник податку, протягом 12 послідовних податкових місяців не подає контролюючому органу декларації з податку на додану вартість та/або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність постачання/придбання товарів, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту.

Згідно п. 184.2 ст. 184 ПК анулювання реєстрації на підставі, визначеній у підпункті «а» пункту 184.1 цієї статті, здійснюється за заявою платника податку, а на підставах, визначених у підпунктах «б» - «з» пункту 184.1 цієї статті, може здійснюватися за заявою платника податку або за самостійним рішенням відповідного контролюючого органу.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, обставина того, що позивач протягом 12 послідовних податкових місяців подавав контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість, яка свідчить про відсутність постачання/придбання товарів позивачем, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту, в силу ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не підлягає доказуванню в рамках даної справи, оскільки визнається сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.

З урахуванням цього, у відповідача були підстави для анулювання реєстрації позивача як платника податку на додану вартість за самостійним рішенням за пп. «г» п. 184.1 ст. 184 ПК.

В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на абз. 5 п. 337.3 ст. 337 ПК, відповідно до якого якщо інвестор (його постійне представництво), зареєстрований як платник податку на додану вартість за угодою про розподіл продукції, подає контролюючому органу декларацію (податковий розрахунок) з цього податку, яка (який) свідчить про відсутність оподатковуваних поставок/придбання протягом дванадцяти послідовних податкових місяців, анулювання реєстрації платника податку на додану вартість не відбувається.

Таким чином, у випадку, якщо інвестор протягом 12 послідовних податкових місяців подає контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість, яка свідчить про відсутність постачання/придбання товарів, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту, то анулювання реєстрації платника податку на додану вартість за пп. «г» п. 184.1 ст. 184 ПК не здійснюється. Визначальним фактором у цьому випадку є статус платника податку як інвестора.

Згідно пп. 14.1.83 п. 14.1 ст. 14 ПК термін «інвестор» для цілей оподаткування відповідно до розділу XVIII цього Кодексу вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про угоди про розподіл продукції».

При укладанні багатосторонньої угоди інвесторами визначається оператор угоди, на якого покладаються функції, передбачені Законом України «Про угоди про розподіл продукції», у тому числі ведення обліку і сплати податкових зобов'язань у порядку, визначеному угодою.

У разі створення інвестором - нерезидентом для виконання угоди постійного представництва на території України представництво для цілей оподаткування розглядається як інвестор (оператор).

У статтях цього Кодексу, якими регулюється оподаткування при виконанні угоди про розподіл продукції, під терміном «інвестор (оператор)» розуміється «інвестор» при виконанні угоди про розподіл продукції за участю одного інвестора та «інвестор та/або оператор» - при виконанні багатосторонньої угоди про розподіл продукції за участю кількох інвесторів залежно від умов такої багатосторонньої угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про угоди про розподіл продукції» № 1039-XIV від 14.09.1999 (далі - Закон № 1039-XIV) цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі укладення, виконання та припинення дії угод про розподіл продукції, визначає основні правові вимоги до таких угод, а також особливості правовідносин щодо користування надрами на умовах розподілу продукції.

При цьому, під продукцією, згідно вимог абз. 3 ст. 1 Закону № 1039-XIV розуміються корисні копалини загальнодержавного та місцевого значення (мінеральна сировина), що видобуваються (виробляються) під час розробки родовищ корисних копалин.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону № 1039-XIV інвестор - громадянин України, іноземець, особа без громадянства, юридична особа України або іншої держави, об'єднання юридичних осіб, створене в Україні чи за межами України, що має відповідні фінансово-економічні та технічні можливості або відповідну кваліфікацію для користування надрами та визначений переможцем конкурсу; особа, визначена абзацом п'ятнадцятим частини першої статті 7 цього Закону, у разі укладення угоди за участю такої особи; особа, яка набула прав та обов'язків, визначених угодою про розподіл продукції, в результаті передачі прав та обов'язків відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до абз. 15 ч. 1 ст. 7 Закону № 1039-XIV в окремих випадках умови конкурсу можуть передбачати вимоги щодо укладення угоди про розподіл продукції з переможцем конкурсу та визначеним згідно з умовами конкурсу господарським товариством, 100 відсотків статутного капіталу якого належать державі, або господарським товариством, створеним за його участі, із зазначенням частки участі такого товариства в угоді про розподіл продукції;

Згідно ст. 26 Закону № 1039-XIV інвестор має право передати повністю або частково свої права та обов'язки, визначені угодою про розподіл продукції, будь-якій юридичній або фізичній особі лише за згодою держави та за умови, що така особа має достатньо фінансових і технічних ресурсів, а також досвід організації діяльності, необхідні для виконання робіт, передбачених угодою. Відмова держави у такій згоді без поважних підстав не допускається. Якщо на запит інвестора щодо передачі прав та обов'язків, визначених угодою, Кабінет Міністрів України за погодженням з органом місцевого самоврядування не дав відповіді протягом 90 днів з дня отримання запиту, згода держави вважається отриманою.

Передача прав та обов'язків за угодою оформляється письмовим договором з особою, яка приймає такі права та обов'язки згідно з угодою про розподіл продукції. Договір стає невід'ємною частиною угоди і підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому цим Законом для державної реєстрації угоди про розподіл продукції, а також супроводжується відповідним переоформленням ліцензій, дозволів тощо протягом 30 днів з дня підписання такого договору.

Якщо український інвестор передав свої права та обов'язки за угодою іноземній фізичній або юридичній особі в порядку, передбаченому цією статтею, на вимогу іноземного інвестора, умови угоди про розподіл продукції, можуть бути уточнені з урахуванням особливостей іноземного інвестування, передбачених цим Законом.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що інвестором у розумінні абз. 5 п. 337.3 ст. 337 ПК є особа, яка, зокрема, є переможцем відповідного конкурсу, уклала договір про розподіл продукції, а саме корисних копалин, або ж їй було передано відповідні права та обов'язки за таким договором.

Позивач стверджує, що 18.03.2008 між TOB «Тонус Плюс» та TOB «Флоріда Інжиніринг» було укладено Договір про спільну діяльність №18/3 (простого товариства), за яким Сторони зобов'язалися з'єднати свої вклади та діяти спільно з ціллю організації та здійснення будівництва Об'єкту та введення його в експлуатацію - житлового будинку у м. Севастополі, по вул. Паркова. Зазначений договір взято на облік в ДТП у Ленінському районі м. Севастополь 31.03.2008 року відповідно до довідки 4-ОПП. 24.03.2008 було укладено додаткову угоду №1/3. Згідно її умов змінено Об'єкт будівництва на: Житловий багатоквартирний комплекс, що складається з будинків Паркова, 14-Б, 14-В та 14-Г і житловий будинок по вул. Паркова, 16.

Викладене свідчить про те, що здійснення позивачем інвестицій в об'єкт нерухомого майна за договором, укладеним із TOB «Тонус Плюс» не є підставою для визнання його інвестором у розумінні Закону № 1039-XIV та пп. 14.1.83 п. 14.1 ст. 14 ПК для цілей застосування ст. 337 ПК.

Таким чином, заборона анулювання реєстрації платника податку, що передбачена абз. 5 п. 337.3 ст. 337 ПК на спірні правовідносини не розповсюджується.

Посилання позивача на те, що ним здійснювалися інвестиції в об'єкти, розташовані на території м. Севастополя, який у березні 2014 року був анексований Російською Федерацією, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не передбачає при вирішенні контролюючим органом спірного питання анулювання реєстрації платника податку на додану вартість врахування зазначених обставин.

Щодо посилання позивача на те, що у відповідача були відсутні підстави для проведення перевірки, а тому її призначення є незаконним.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч. 4 ст. 195 КАС суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Повноваження адміністративного суду, передбачені ч. 2 ст. 11 КАС щодо виходу за межі позовних вимог можуть стосуватися виключно правовідносин, що підлягають дослідженню при розгляді заявленого позову. Суд при цьому не може вирішувати правомірність рішень суб'єкта владних повноважень, які не є предметом розгляду справи.

Так, у позовній заяві позивач заявив вимоги виключно про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 185 від 29.05.2015 «Про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Флоріда Інжинірінг». Поряд із цим, обґрунтовуючи позов позивач стверджує про протиправність призначення відповідної документальної перевірки, рішення про що, у свою чергу, може бути предметом окремого оскарження. З огляду на це, у межах даної справи адміністративний суд не може вирішувати питання правомірності призначення та проведення документальних перевірок позивача.

Щодо посилань позивача на те, що його було позбавлено права подати заперечення на акт перевірки, яким було підтверджено наявність обставин, необхідних для анулювання реєстрації позивача як платника податку на додану вартість, апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не місять відомостей про те, що позивач звертався до відповідача із таким запереченням та того, що відповідач відмовився його прийняти чи розглянути. А отже відсутні підстави вважати, що були порушеними права позивача у цій частині доводів апеляційної скарги.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, та те, що відповідач вірно застосував пп. «г» п. 184.1 ст. 184 ПК.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Флоріда Інжиніринг» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 03.11.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.