Справа № 817/905/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2016 р.Р і в н е 817/905/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод металевих виробів"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень , -
В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод металевих виробів", звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

- від 06.06.2016 №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток" у розмірі 409145,00 грн., з яких: 327316,00 грн. за основним платежем; 81829,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 28.03.2016 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 67296,65 грн., з яких: 67271,58 грн. за основним платежем; 25,07 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

В основу визначення податкових зобовязань згідно із зазначеними повідомленнями-рішеннями податковим органом покладено дані акта перевірки про неправомірне заниження позивачем доходу, що враховується при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток, внаслідок ненарахування умовних відсотків на суму не повернутої заборгованості на кінець звітного періоду за договором позики, завищення собівартості виготовленої продукції на вартість відходів, отриманих в процесі виробництва, що призвело до заниження податку на прибуток, а також щодо несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб із зарплати, внаслідок чого до позивача застосовано штрафні санкції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не наділений повноваженнями приймати у відношенні позивача спірні податкові повідомлення-рішення, як контролюючий орган вищого рівня, оскільки, як стверджував позивач, в силу ст.62, 63 Податкового кодексу України функція податкового контролю, в тому числі і визначення за результатами контролю грошових зобовязань платника, покладається саме на контролюючий орган, у якому платник податків перебуває на обліку, яким наразі є Сарненська обєднана податкова інспекція Головного управління ДФС у Рівненській області. По суті виявлених перевіркою порушень податкового законодавства позивач зазначив, що оподаткування відсотків за позикою, отриманою позивачем від Публічного акціонерного товариства "Компанія з управління активами "Славутич-Інвест" здійснено відповідачем протиправно, оскільки сторонами договору позики розмір процентів було встановлено на весь період дії договору, а отже підстави нарахування процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, як це передбачено ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, відсутні. Крім цього позивач стверджував, що собівартість придбаних та реалізованих товарів у четвертому кварталі 2014 року ним визначена у відповідності з вимогами ст.138 Податкового кодексу України, а саме, для цілей податкового обліку собівартість реалізованих виробничих запасів, зокрема, вартість придбаної сировини (цинк металевий у чушках) було зменшено на вартість зворотних відходів (гартцинку та згару цинку), відтак висновки податкового органу у цій частині є хибними. Також, позивач переконаний про відсутність у відповідача підстав для застосування штрафних санкцій по податку з доходів фізичних осіб на підставі п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України, оскільки, як стверджував позивач, підприємством було нараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі, передбаченому законодавством, і повністю сплачено до моменту виплати доходу, з якого утримувався цей податок, але з простроченням в один день встановленого п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України строку, що, на думку позивача, виключає застосування фінансових санкцій. Таким чином, позивач стверджував про протиправність спірних податкових-рішень, які просив скасувати із викладених підстав.

25.08.2016 позивач подав через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) письмові пояснення (а.с.133), у яких додатково до доводів, викладених у позовній заяві пояснив, що сума собівартості виробничих запасів (сировини), не віднесена до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток (2785039 грн.), є вищою ніж визначена перевіряючими собівартість сировини, з якої утворилися зворотні відходи (2570760,17 грн.) і тим більше вищою за суму завищення витрат (1441034 грн.), зазначену у висновках акту перевірки позивача. Таким чином, як зазначив позивач, сума податку на прибуток у 4 кварталі 2014 року в частині оподаткування вартості отриманих у процесі виробництва зворотних відходів занижена не була, а тому позивач переконаний у безпідставності визначення контролюючим органом податкового зобовязання по податку на прибуток за 4 квартал 2014 року у сумі 259386,12 грн. та 64846,53 грн. штрафних санкцій.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, просив суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав, представник відповідача подала суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.137-139), у яких зазначила, що позивачем протиправно не нараховано умовні відсотки за період 01.08.2014 31.12.2014 за Додатковою угодою від 31.07.2014 до Договору позики від 31.03.2014 №3/14/ІГТ на суму не повернутої заборгованості на кінець звітного періоду, що призвело до заниження інших доходів для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток. Крім того, представник відповідача стверджувала, що в порушення положень Податкового кодексу України позивач неправомірно включив до складу витрат вартість сировини (цинк металевий в чушках) разом з вартістю зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, що призвело до завищення собівартості виготовленої і реалізованої продукції. Так, як зазначив представник відповідача, платником самостійно було встановлено справедливу вартість гартцинку та ізгари у сумі 1129726,21 грн. (Дт 26 Кт 23), в подальшому такі відходи було реалізовано, але при цьому за даними бухгалтерського обліку по картці особового рахунку №26 така собівартість вже становила 2570760,17 грн., тобто завищена на 1441033,96 грн. у 4 кварталі 2014 року. Такі обставини спричинили заниження позивачем податку на прибуток, внаслідок чого контролюючим органом за наслідком перевірки правомірно донараховано позивачу суму грошового зобовязання по податку на прибуток та застосовано штрафні санкції у відповідному розмірі. Також, представник відповідача вказала, що виявивши несвоєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб із зарплати, а саме, несплату вказаного податку у встановлений строк, відповідач правомірно застосував положення ст.127 Податкового кодексу України та нарахував позивачу суму штрафу у встановленому розмірі. На підставі викладеного представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні представник відповідача стверджувала, що спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними і підстави для їх скасування відсутні, тому просила суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

У лютому 2013 року на підставі наказу від 21.01.2016 №34 посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 (акт перевірки від 14.03.2016 №52/17-00-22-01/36697006) (а.с.32-52).

Внаслідок перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем вимог:

пп.14.1.257 п.14 ст.14, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.4, п.138.6, п.138.8 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 2417633 грн., в т.ч. за 1 квартал 2014 року в сумі 528234 грн., за 2 квартал 2014 року 649128 грн., за 3 квартал 2014 року 518185 грн., за 4 квартал 2014 року 722086 грн.;

п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1303000 грн., в т.ч. за січень 2014 року 320000 грн., за лютий 2014 року в сумі 445000 грн., за травень 2014 року в сумі 124000 грн., за серпень 2014 року в сумі 414000 грн.;

пп.168.1.5 п.168.1 ст.168, пп. "а" п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого порушувались терміни сплати податку на доходи фізичних осіб із зарплати за лютий 2014 року в розмірі 52230,75 грн. терміном на 1 день, за червень 2014 року в розмірі 108427,78 грн. терміном на 1 день.

За результатами перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у Рівненській області прийнято три податкових повідомлення-рішення:

- від 28.03.2016 №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток" у розмірі 3022041,25 грн., з яких: 2417633,00 грн. за основним платежем; 604408,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.102);

- від 28.03.2016 №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість" у розмірі 1628750,00 грн., з яких: 1303000,00 грн. за основним платежем; 325750,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.104);

- від 28.03.2016 №, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 67296,65 грн., з яких: 67271,58 грн. за основним платежем; 25,07 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.28).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх у адміністративному порядку.

Рішенням про результати розгляду повторної скарги від 01.06.2016 №11936/6/99-99-11-02-01-15 Державна фіскальна служба:

- скасувала податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 28.03.2016 №;

- скасувала податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 28.03.2016 № в частині зменшення перевіркою витрат по операціях з реалізації ТМЦ за цінами, нижчими за собівартість виготовленої (реалізованої) продукції за 2014 рік у сумі 953079 грн. та зменшення перевіркою витрат по операціях з ТОВ "Завод №77" та у відповідній частині застосовані штрафні санкції, а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишила без змін, а скаргу без задоволення;

- залишила без змін податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 28.03.2016 № про збільшення грошового зобов'язання по податку та доходи фізичних осіб, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод металевих виробів" в зазначеній частині без задоволення (а.с.88-94).

Вважаючи висновки перевірки необгрунтованими, позивач звернувся до суду про оскарження податкових повідомлень-рішень від 06.06.2016 № та від 28.03.2016 №, які просить визнати протиправними та скасувати.

Щодо оподаткування відсотків за позикою, отриманою позивачем від Публічного акціонерного товариства "Компанія з управління активами "Славутич-Інвест", суд встановив наступне.

У березні 2014 року позивач уклав з Публічним акціонерним товариством "Компанія з управління активами "Славутич-Інвест" (ліцензія на право здійснення діяльності з управління активами інституційних інвесторів (діяльність з управління активами) серії АВ №534038, виданої ДКЦПФР 10.06.2010, строк дії: з 10.06.2010 по 10.06.2015) договір позики від 31.03.2014 №3/14/ІГТ (а.с.106-107), відповідно до п.1.1 якого позикодавець (Публічне акціонерне товариство "Компанія з управління активами "Славутич-Інвест") передає у власність позичальнику (позивачу) грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього договору (надалі іменується "позика"), а позичальник зобовязується повернути позику та сплатити проценти за користування у визначений цим договором строк.

Згідно розділу 2 цього договору розмір позики становить 6000000,00 грн. (п.2.1). Позичальник зобовязаний сплатити проценти позикодавцю за користування позикою в розмірі 20% річних (п.2.2). Нарахування процентів починається з моменту перерахування позики позичальникові з поточного рахунку позикодавця. Проценти нараховуються щомісячно та сплачуються позичальником не пізніше 10 числа кожного календарного місяця за попередній місяць згідно розрахунку (п.2.3).

У липні 2014 року сторони уклали Додаткову угоду від 31.07.2014 до договору позики від 31.03.2014 №3/14/ІГТ (а.с.108), згідно якої домовились:

- викласти п.п. 2.2., 2.3. та 4.1. у наступній редакції:

2.2. за цим договором позичальник зобовязується сплатити проценти позикодавцю за користування позикою в розмірі 20 процентів річних, крім періоду з 01.08.2014 по 31.12.2014 включно, за який нарахування процентів за користування позикою здійснюється за ставкою 0 процентів річних.

2.3. нарахування та сплата процентів здійснюється позичальником самостійно, без окремої вимоги позикодавця.

4.1. строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 2 календарних роки. Остаточною датою повернення позики є 31.03.2016.

Представниками сторін у суді не заперечувалось, що нараховані відсотки за користування позикою за даним договором протягом 2 кварталу 2014 року склали 66862 грн., а протягом 3 кварталу 2014 року 62895 грн.

Надаючи правової оцінки відносинам, що виникли між сторонами у цій частині, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048).

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ч.2 ст.1048).

В свою чергу, пп.14.1.267 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов'язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до пп.134.1.1. п.134.1. ст.134 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Так, згідно з п.135.1. ст.135 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

- доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

- інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Зокрема, пунктом 135.5.4. п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Підпунктом 14.1.257 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України визначено, що фінансова допомога надається на безповоротній або поворотній основі.

Абзацом сьомим пп.14.1.257 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було встановлено, що безповоротна фінансова допомога це, зокрема, сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

З аналізу вищевикладених норм, можна зробити висновок, що з метою оподаткування умовні проценти віднесено до складу безповоротної фінансової допомоги. Відповідно, сума умовно нарахованих процентів підлягає включенню до доходу платника в період їх нарахування.

Статтею 141 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Приймаючи до уваги викладені норми, а також те, що звітним періодом для платників податку на прибуток є календарний квартал, півріччя, 9 місяців, рік, у разі якщо в майбутніх звітних податкових періодах платник податку повертає таку поворотну фінансову допомогу (її частину) особі, яка її надала, то умовно нараховані відсотки слід відображати у декларації з податку на прибуток кожного звітного періоду до тих пір, доки така поворотна фінансова допомога не буде погашена.

Зважаючи на викладені обставини та системно проаналізувавши норми законодавства суд погоджується з доводами відповідача про заниження позивачем інших доходів для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток у сумі 377387,00 грн., зокрема за 3 квартал 2014 року у сумі 106440,00 грн. та за 4 квартал 2014 року у сумі 270947,00 грн.

Щодо встановлення податковим органом завищення собівартості виготовленої і реалізованої продукції на вартість відходів, отриманих в процесі виробництва, судом встановлено наступне.

У періоді, що охоплювався перевіркою контролюючого органу, позивач провадив діяльність з оцинкування, виготовлення металоконструкцій.

У ході судового розгляду представник позивача пояснив суду, що в процесі оцинкування продукції утворюються відходи (супутня продукція) гартцинк та ізгар.

Згідно Висновку експерта Сарненського відділення Рівненської торгово-промислової палати від 17.08.2011 №В-819, копія якого додана до матеріалів справи (а.с.115), згідно з "Українською класифікацією товарів зовнішньо-економічної діяльності" (УКТ ЗЕД), в редакції закону України "Про Митний тариф України" від 21.12.2010 №2829-VI та "Пояснення до "Української класифікації товарів зовнішньо-економічної діяльності" гартцинк (ДСТУ 3211-95) відноситься до коду:

2620 11 00 00 - Шлак, зола та залишки (відходи) (крім залишків виробництва чорних металів), що містять мишяк, метали або їх сполуки:

- що містять переважно цинк:

- гартцинк (цинкозалізний сплав), а

згар цинку (ДСТУ 3211-95) відноситься до коду:

2620 19 00 00 - Шлак, зола та залишки (відходи) (крім залишків виробництва чорних металів), що містять мишяк, метали або їх сполуки:

- що містять переважно цинк:

інші:

Згідно наданої до перевірки картки рахунку №201 "Сировина і матеріали" за 2014 рік позивачем списано цинку металевого в чушках 574368,166 кг: з них 425865,74 кг на виробництво готової продукції (Дт 801 Кт 201), а 89460 кг цинку металевого в чушках реалізовано покупцям (Дт 943 Кт201): Приватному підприємству "НВП "Центр Сталь". Вказані обставини не заперечувались у ході судового розгляду представником позивача.

У процесі виробництва з 59042,42 кг цинку металевого в чушках утворилися зворотні відходи (гартцинк і ізгар).

Як встановлено перевіркою, собівартість гартцинку та ізгари за справедливою вартістю має становити 1129726,11 грн. (Дт901 Кт 26).

Однак, за даними бухгалтерського обліку позивача по картці особового рахунку №26 "Готова продукція" собівартість гартцинку, ізгари становить 2570760,17 грн. (Дт 901 Кт 26) (а.с.182-184).

Вважаючи, що виявлені у ході перевірки порушення не є визначальними для донарахування суми грошових зобовязань по податку на прибуток, а відтак не утворюють підстав для застосування штрафних санкцій, позивач стверджував про хибність висновків податкового органу, оскільки сума податку на прибуток у 4 кварталі 2014 року в частині оподаткування вартості отриманих у процесі виробництва зворотних відходів позивачем занижена не була.

Вирішуючи спір по суті у цій частині суд врахував наступне.

Зворотними відходами по своїй суті є залишки сировини, матеріалів, теплоносіїв та інших видів матеріальних ресурсів, що утворилися в процесі виробництва робіт (послуг) і втратили повністю або частково споживчі властивості початкового ресурсу (хімічні та фізичні) і через це використовуються з підвищеними витратами (зниженням виходу продукції) або використовуються не за прямим призначенням, а також реалізуються на сторону.

Порядок оцінки зворотних відходів і супутньої продукції передбачено в п.п. 11-12 П (С) БО 16, а саме, виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

Згідно ж із пунктом 4 П(С)БО 19 справедлива вартість це сума, за якою можна продати актив або оплатити зобов'язання за звичайних умов на певну дату. У рівній мірі це визначення відноситься і до зворотних відходів, оскільки є всі підстави вважати такі відходи активом підприємства. Причому цей самий бухгалтерський стандарт уточнює те, що визначена справедлива вартість матеріалів - це не щось інше, як відновлювальна вартість (сучасна собівартість придбання). Фактично це ціна, за якою такі матеріали можна придбати на ринку, без врахування ПДВ. А отже, з повною впевненістю можна стверджувати, що така справедлива вартість буде і "звичайною ціною" цих відходів для цілей їх податкового обліку.

Таким чином суд погоджується із доводами відповідача, що якщо відходи призначаються для реалізації, вони повинні оцінюватися за справедливою вартістю, а якщо є для використання на підприємстві за оцінкою можливого використання. Ціну можливої реалізації може бути визначено за справедливою вартістю на підставі даних про закупівельні ціни на аналогічну продукцію постачальника чи довідки заготівельного підприємства (торгівельної організації). Ціну можливого використання може бути визначено за фактичною собівартістю чи за тією ж справедливою вартістю.

Згідно з пп.14.1.228 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Пунктом 138.4 ст.138 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

У відповідності з п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

При цьому. згідно з пп.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Враховуючи встановлені обставини у ході судового розгляду суд дійшов висновку, що позивач неправомірно завищив собівартість виготовленої і реалізованої продукції за 4 квартал 2014 року на суму 1441034 грн., включивши до складу витрат вартість сировини (цинк металевий в чушках) разом із вартістю зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва.

При цьому твердження позивача про зменшення у 4 кварталі 2014 року вартості придбаної сировини (цинк металевий у чушках) у сумі 2785039,00 грн. на вартість зворотних відходів для цілей податкового обліку не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, оскільки позивачем у 4 кварталі не було задекларовано собівартість реалізованих виробничих запасів в сумі 2785039,00 грн. Д 943 "Собівартість реалізованих виробничих запасів" Кт 791 "Фінансовий результат", про що зазначено у акті перевірки позивача на сторінці 21 (а.с.42).

Крім того, перевіркою утримання та своєчасності сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб встановлено, що податок сплачено позивачем у повному обсязі, але з порушенням термінів сплати за лютий та червень 2014 року.

Так, граничним терміном сплати податку, утриманого із заробітної плати найманих працівників, за лютий 2014 року є 30.03.2014, однак позивачем фактично перераховано суму податку у розмірі 52230,75 грн. 31.03.2014, тобто із затримкою в 1 день. Так само, граничним терміном сплати податку, утриманого із заробітної плати найманих працівників, за червень 2014 року є 30.07.2014, однак позивачем фактично перераховано суму податку у розмірі 108427,78 грн. 31.07.2014, тобто із затримкою в 1 день.

Надаючи правову оцінку даним відносинам між сторонами , суд зазначає наступне.

Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

При цьому, пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Згідно з п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу, пп.49.18.1. п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює, зокрема, календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

В силу пп.168.4.7. п.168.4 ст.168 Податкового кодексу України відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід.

У ході судового розгляду позивачем не заперечувалось перерахування податку з доходів фізичних осіб, утриманого із заробітної плати найманих працівників, зокрема за лютий 2014 року у сумі 52230,75 грн. 31.03.2014, що означає фактичну затримку в 1 день (по строку сплати 30.03.2014); та за червень 2014 року у сумі 108427,78 грн. 31.07.2014, що означає фактичну затримку в 1 день (по строку сплати 30.07.2014), проте стверджувалось про неправомірність застосування до позивача штрафних санкцій на підставі п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України, що передбачає, на переконання позивача, відповідальність за дії платника податку, що призвели до ненадходження податку до бюджету.

Таким чином вирішення спору у цій частині залежить від доведення правомірності застосування до позивача штрафних санкцій за п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України.

Згідно з п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, -

тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, -

тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Водночас, згідно з пп.126.1 ст.126 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Зясовуючи порядок та підстави застосування вказаних норм Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) суд зазначає, що положення статті 126 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобовязання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобовязання протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 Податкового кодексу України.

Статтею 127 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено міру відповідальності, яка покладається на платника податків, у тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не відповідно до часу затримки такої несплати (як передбачено статтею 126 Податкового кодексу України), а залежно від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного суду України у постанові від 22.03.2016 у справі №813/6774/13-а.

За таких обставин, притягнення позивача до відповідальності, передбаченої ст.127 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) та застосування штрафу у встановленому розмірі суд визнає правомірним, відтак підстави для скасування оспорюваного у справі податкового повідомлення-рішення від 28.03.2016 №, відсутні.

Крім того, суд зазначає про необгрунтованість тверджень позивача про відсутність повноважень у відповідача щодо здійснення податкового контролю позивача з огляду на наступне.

Пунктом 61.1 ст.6 Податкового кодексу України визначено податковий контроль як систему заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Статтею 62 Податкового кодексу України визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

При цьому, п.61.2 ст.61 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється органами, зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в межах їх повноважень, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до п.41.1. ст.41 Податкового кодексу України контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

В силу п.41.3 ст.41 Податкового кодексу України повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.

Згідно з пп.21.1.1 п.21.1 ст.21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобовязані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Наказом від 22.03.2016 №149 Головного управління ДФС у Рівненській області затверджено Положення про управління аудиту Головного управління ДФС у Рівненській області (а.с.177-179), згідно пп.2.1.1. п.2.1 розділу 2 якого основними завданнями Управління, поряд з іншим, є здійснення контролю за додержанням юридичними особами податкового, валютного та митного законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджету податків, зборів, інших обовязкових платежів, установлених законодавством.

Підпунктом 2.2.6.8 пп.2.2.6 п.2.2 розділу 2 цього Положення до повноважень Управління віднесено: організація, супроводження та участь у проведені (проведення за необхідністю) документальних позапланових (виїзних або невиїзних) перевірок платників податків, щодо яких встановлено ризики несплати податків.

Згідно з підпунктом 2.2.7.1 пп.2.2.7 п.2.2 розділу 2 цього ж Положення Управління здійснює функцію контролю у межах компетенції за застосуванням територіальними органами ДФС (застосування у разі необхідності) штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином, доводи позивача в частині перевищення відповідачем своїх повноважень при визначені суми грошових зобовязань за податковими платежами та застосуванні штрафних санкцій, є необгрунтованими та не утворюють підстав для скасування оспорюваних у справі податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до вищевикладеного суд погоджується з обґрунтованістю висновків відповідача щодо визначення податкових зобовязань позивачу по податку на прибуток у сумі 327316,00 грн. та правомірністю застосування штрафних (фінансових) у сумі 81829,00 грн., а також достатністю підстав, передбачених законодавством, в тому числі чинним на момент виникнення спірних правовідносин, для застосування штрафу з податку на доходи фізичних осіб у визначених відповідачем розмірах.

Таким чином, суд на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що податковий орган, приймаючи податкові повідомлення-рішення від від 28.03.2016 № та від 06.06.2016 № діяв у межах повноважень і у спосіб, визначений законом, відтак позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.