Справа № 333/5493/16-а
Суддя: Варнавська Л. О.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа №333/5493/16-а
провадження №2-а/333/252/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Варнавська Л.О., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, суд, -

ВСТАНОВИВ

11.10.2016 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернувся з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугою років.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 12.09.2016 року він звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» у розмірі 86% від суми місячного (чинного) заробітку. Листом №213/Д-9 від 14.09.2016 відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що згідно п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії / щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі «Про державну службу» та «Про прокуратуру». Тобто, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Просить суд визнати неправомірним рішення ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобовязати ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя провести обчислення нарахування та виплату йому, ОСОБА_1, пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» з 12.09.2016 року, виходячи із розрахунку 86 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідач ОСОБА_2 Пенсійного Фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя відповідно до ухвали суду про відкриття скороченого провадження по справі 03.11.2016 р. надав через канцелярію суду заперечення, в якому зазначив, що 12.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 ЗУ «Про прокуратуру, виходячи з розрахунку 86% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи. ОСОБА_2 від 14.09.2016 року за №213/Д-9 ОСОБА_1 було повідомлено, що на сьогоднішній день окремого нормативного акту, який би регулював порядок призначення, випалти та перерахунку спеціальних пенсій окремим категоріям громадян не прийнято, управління не має правових підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до законів України «Про прокуратуру». Таким чином, скасування пенсійного забезпечення осіб відповідно до спеціальних законів закріплено на законодавчому рівні у спеціальному нормативно-правовому акті. Загальний стаж роботи позивача складає 20 років 13 днів, що є меншим ніж передбачено нормами Закону №1697 (22 роки 6 місяців). Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008 року №758-0-2-0-19 до конкретних правовідносин застосовується закон, який діє на момент їх виникнення, а не закон, який діяв на момент існування інших правовідносин. Таким чином, позивачу не може призначатись пенсія відповідно до закону, який втратив юридичну силу, і не підлягав застосуванню до позивача в частині його пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, справа вирішується судом на підставі наявних у справі матеріалів і доказів в порядку скороченого провадження, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, згідно якої скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільги дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розгляд та вирішення даної справи на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Статтями 71-72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що станом на день звернення до відповідача за призначенням пенсії стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах склав 13 років 09 місяців 27 днів. Загальний стаж роботи на дату звернення до відповідача склав 20 років 00 місяців 18 днів.

З оглянутої судом копії трудової книжки БТ- ІІ №1194225 заведеної 14 березня 1984 року на імя ОСОБА_1, вбачається, що по теперішній час він працює в органах прокуратури.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 15.01.2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст.46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, ОСОБА_2 державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності,тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» ( 565-12 ), «Про прокуратуру» (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством,є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобовязана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004,від1грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили його соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Суд вважає, що порушуються вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УШ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру». Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року та, керуючись вимогами ст. 22 Конституції України, в розмірі 86 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено:

ч. І - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

ч. 2 - розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Вимогу частини 14 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) яка не може перевищувати десяти тисяч гривень на місяць, суд не приймає до уваги, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 цю вимогу визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Також Конституційний Суд України 08.06.2016 року по справі № 1-8/2016 рішенням №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері пенсійного забезпечення, визначено, що пенсії не підлягають оподаткуванню.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На день звернення до ОСОБА_2 пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя тобто на 12.09.2016 року, стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах становив 13 років 09 місяців 27 днів.

Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці.

Довідка прокуратури Запорізької області від 07.09.2016 року № 11-568вих.-16 також підтверджує стаж роботи позивача на прокурорських посадах. Таким чином, стаж роботи позивача на день звернення до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», становить більше 20 років.

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2,6,7,8,9,10-11,70-72,160-163,254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугою років задовольнити.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року.

Зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя призначити та виплачувати з 12 вересня 2016 року пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII (в редакції закону від 15.01.2011) на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 07.09.2016 року № 18-701 вих.16, № 18-702 вих.16, № 18-703 вих.16, у розмірі 86 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, за останні 24 календарних місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень та оподаткування.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 653 (одна тисяча шістсот пятдесят три) грн. 63 коп.

Відповідно до ч. 8 ст. 183-2 КАС України, постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Л.О. Варнавська