Справа № 815/4237/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2016-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4237/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Алему до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 Алему до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), за результатом розгляду якого позивач просить суд: визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.08.2016 року № 160, зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 Алему рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим що, в серпні 2016 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Наказом № 160 ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року ОСОБА_1 Алему було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.08.2016 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за № 375 від 22.08.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, наказ ГУ ДМС України в Одеській області є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Зокрема, в наказі від 22 серпня 2016 року ГУ ДМС України в Одеські області зазначає, що позивач; «неодноразово звертався з приводу набуття міжнародного захисту до територіальних підрозділів Херсонської та Одеської областей».

Прибувши на територію України з наміром шукати притулок, позивач дійсно звернувсь до Управління ДМС в Херсонській області. Але, не з вини позивача, розгляд його звернення за захистом не було завершено, як зазначає відповідач, особова справа позивача була вилучена, як доказ по кримінальному проводженню відносно начальника Управління міграційної служби в Херсонській області. Позивач змушений був звернутись з заявою на переведення особової справи до ГУ ДМС України в Одеській області.

Тому, на думку представника позивача, не доречний стає той факт, що відповідач у своєму висновку посилається на те, що декілька разів ОСОБА_1 Алему звертався за захистом.

Позивач є громадянином ОСОБА_2, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушений був покинути країну походження, оскільки будучи неповнолітнім був насильно рекрутований до лав національної армії, звідки через деякий час змушений був рятуватись втечею.

Саме тому, ОСОБА_1 Алему має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляяються від несення військової служби.

На думку позивача, ГУ ДМС України в Одеській області при прийнятті рішення не прийнято до уваги інформацію по країні походження позивача, що видається структурним підрозділом їхнього ж відомства на виконання п. 10 ч. 1 ст. 27 Закону та в рамках рекомендацій, що містяться у пятій доповіді ЄК щодо прогресу України у виконанні Плану дій щодо лібералізації ЄС візового режиму.

Представник позивача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду, через канцелярію суду надав клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових пояснень та інформації по країні походження та про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду, через канцелярію суду надав письмові заперечення на адміністративний позов, матеріали особової справи позивача та клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.6 ст.128, ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 Алему, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2, за національністю тигриня, за віросповіданням християнин-ортодокс, має повну середню освіту, неодружений.

03.03.2012 року позивач прибув до України (м. Херсон) не легально, після чого до країни походження не повертався.

Судом встановлено, що позивач у 2012 році звертався за захистом до Головного управління Державної міграційної служби у Херсонській області.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_1 Алему звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою від 07.08.2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 Алему статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 21.04.2015 року по справі №2014ОD0191 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 115-122)

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №522-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 Алему у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив у судових інстанціях, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.05.2016 року по судовій справі К/800/10684/16 касаційну скаргу особи було визнано не поданою до суду.

Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 року по справі №815/5817/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 Алему до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015р. №522-15, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Алему біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту набрала законної сили 18.04.2016 року.

З 17.05.2016 року (строк дії довідки про звернення за захистом в Україні № 006609) до моменту чергового звернення за міжнародним захистом (22.08.2016 року) позивач перебував на території України нелегально, порушуючи чине законодавство.

22.08.2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою № 173 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 Алему статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 22.08.2016 року по справі №2016ОD0101 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, у висновку зазначено, що звернення позивача від 22.08.2016 року є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Алему. Історія переслідування особи є необґрунтованою, не містить підстав для надання захисту в Україні та була повністю розглянута під час попередньої процедури набуття міжнародного захисту.

Наказом ГУДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №160 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_2 ОСОБА_1 Алему.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно п.п.36, 40 ОСОБА_3 Європейського Парламенту та Ради ЄС 2013/32 / EU від 26 червня 2013 року про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, непропорційно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятне для розгляду відповідно до принципом неприпустимість повторного розгляду.

Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обгрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він / вона не надасть серйозних доказів зворотного.

В адміністративному позові позивач зазначає, що під час прийняття оскаржуваного наказу відповідачем не враховано інформацію по країні походження, яка змінилася, проте суд не приймає вказане твердження позивача, оскільки в матеріалах особової справи наявна копія адміністративного позову від 23.09.2015 року, в якій позивач посилається на також несприятливу інформацію по країні походження, яка була досліджена судом під час прийняття рішення по справі № 815/5817/15.

Відповідно до ч.1 ст.72 кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України), обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до постанови суду від 15.01.2016 року по справі №815/5817/15 встановлено, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів. Обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 Алему у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

У письмових поясненнях на адміністративний позов представник позивача зазначає, що відповідачем також не враховано нові обставини, а саме: під час проходження «військової служби» в ОСОБА_2 позивач зазнавав тортур та побиття.

Так, у заяві від 22.08.2016 року позивач зазначає, що в армії його били та катували та він не хоче повертатися до ОСОБА_2, у звязку з тим, що там його заберуть до вязниці, в армії треба буде багато працювати та служити усе життя, також у разі повернення його вбють.

Проте, згідно протоколу співбесіди з позивачем від 31.10.2014 року, ОСОБА_1 Алему зазначив, що до нього погано ставилися у Джибуті, з ОСОБА_2 він втік у звязку з небажанням палити церкву, а не через тортури та побиття.

На думку суду, побоювання переслідувань та санкцій за дезертирство або за ухилення від призову саме по собі не є по визначенню ґрунтовним побоюванням стати жертвою переслідувань.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №160 є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 Алему до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Алему до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.В. Бжассо