Справа № 813/1715/16
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року № 876/6116/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29.04.2016 № 1001/К "Про звільнення ОСОБА_1."; поновити позивача на посаді завідувача сектору організаційного забезпечення Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 05 травня 2016 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29.04.2016 №1001/К "Про звільнення ОСОБА_1." її звільнено з роботи, проте роботодавцем не було вжито всіх необхідних заходів щодо дотримання вимог законодавства, передбачених при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України. За правилом, встановленим ч.1 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. В даному випадку позивача не було попереджено про звільнення та не запропоновано іншої рівнозначної посади.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області №1001/К від 29.04.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

Зобов"язано Головне територіальне управління юстиції у Львівській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в структурі Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7 374, 64 грн (сім тисяч триста сімдесят чотири гривні 64 копійки) з врахуванням податків, зборів та обов"язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2 831, 35 грн (дві тисячі вісімсот тридцять одну гривень 35 копійок ) з врахуванням податків, зборів та обов"язкових платежів звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що пунктом 1 Постанови № 99 від 11 лютого 2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги" вказано ліквідувати, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком. В обсяг даного переліку входить,зокрема, і Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області.

Апелянт вказує, що відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, у випадку ліквідації підприємства, установи, організації трудовий договір з працівником може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зазначає, що оскільки Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області ліквідоване - позивача немає куди поновити. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу від 16.01.2014 № 97/К ОСОБА_1 призначено з 17.01.2014 на посаду начальника відділу організаційного забезпечення Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області, як таку, що успішно пройшла стажування (а.с.77).

04 березня 2016 року ОСОБА_1 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України отримала попередження про звільнення із посади начальника відділу організаційного забезпечення у зв'язку із ліквідацією Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області (а.с.14).

З 10 березня 2016 року ОСОБА_1 призначена на посаду завідувача сектору організаційного забезпечення Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10.03.2016 № 476/К "Про призначення ОСОБА_1." (а.с.5).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29.04.2016 №1001/К "Про звільнення ОСОБА_1." ОСОБА_1, завідувача сектору організаційного забезпечення Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області, звільнено 04.05.2016 року із займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.6).

ОСОБА_1 не погоджується з вищенаведеним наказом, вважає його незаконним, таким, що порушує її законні права та інтереси, зокрема, право на працю, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід врахувати, що відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Колегія суддів також бере до уваги п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" відповідно до якого, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Відповідно до ч.1 ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (статті 265 КЗпП України).

Так, із матеріалів справи слідує, що підставою для прийняття Наказу від 29.04.2016 № 1001/К "Про звільнення ОСОБА_1.", яким звільнено позивача із займаної посади, став Штатний розпис районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції у Львівській області станом на 10 березня 2016 року, згідно якого ліквідовано Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області (а.с.35-47).

Судами встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року №99 "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги" ліквідовано як юридичну особу Самбірське міськрайонне управління юстиції Львівської області та постановлено погодитись з пропозиціями Міністерства юстиції щодо включення відділів державної виконавчої служби та відділів державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції до структури відповідних головних територіальних управлінь юстиції та утворення бюро правової допомоги в структурі місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Таким чином в структуру Головного територіального управління юстиції у Львівській області було включено Самбірський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, чисельність працівників становить 10 одиниць, та Самбірський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, чисельність працівників становить 3 одиниці, а саме Самбірське міськрайонне управління юстиції у Львівській області ліквідовано.

Відповідно до Положення "про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції" міськрайонні управління юстиції підпорядковуються Мін'юсту та безпосередньо Головному територіальному управлінню юстиції МЮУ в областях.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не було запропоновано іншої вакантної посади при її звільненні, хоча згідно оголошення від 25.03.2016 про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців у Самбірському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області наявна вакантна посада державного виконавця (а.с.107-108). Крім того, ОСОБА_1 у попередженні про вивільнені від 04.03.2016 вимагала надати їй перелік вакантних посад, які є наявні та погоджувалась на переведення, переміщення у межах Львівської області (а.с.17), відповідачем не вчинено таких дій.

Судом також встановлено, що 28 квітня 2016 року позивач подала заяву з проханням перевести її на посаду державного виконавця (а.с.15).

Тому, в даному випадку відповідачем не дотримано вимог частини 2 статті 40 КЗпП України, якою передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов'язки).

Суд також враховує, що у повідомленні (попередженні) від 04.03.2016, окрім іншого, не зазначено, що при наявності вакантної посади позивачу буде запропоновано працевлаштування, а у разі відмови у переведенні на іншу посаду звільнено за скороченням штатів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Тому, в даному випадку апеляційний суд поділяє висновок суду першої інстанції, що відповідач водночас із попередженням про звільнення ОСОБА_1,на утриманні якої є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, повинен був та міг запропонувати позивачу іншу вакантну посаду.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що звільнивши позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведене роботодавцем з порушення встановленої процедури, а відтак наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області №1001/К від 29.04.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1." є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

А тому, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо зобов'язання відповідача запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в структурі Головного територіального управління юстиції у Львівській області, оскільки обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права не є належним та є формою втручання в дискреційні повноваження Головного територіального управління юстиції у Львівській області, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору організаційного забезпечення Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 05.05.2016, що має наслідком скасування оскаржуваної постанови в цій частині.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про виплату на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до пунктів 2 та 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Визначаючи розмір середнього заробітку втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу становить 56 робочих днів - із 05.05.2016 по 27.07.2016.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки №437, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області 18.07.2016, середній місячний заробіток позивача складає 2 831 грн 35 к., а середньоденна заробітна плата - 131, 69 грн (а.с.161). Отже, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути 7 374, 64 грн.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому, постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 2 831, 35 грн слід допустити до негайного виконання.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними і обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки відповідач приймаючи оскаржуваний наказ не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та трудовим законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає частковому скасуванню.

Керуючись частиною 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі № 813/1715/16 - скасувати в частині зобов'язання Головного територіального управління юстиції у Львівській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в структурі Головного територіального управління юстиції у Львівській області та прийняти в цій частині нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору організаційного забезпечення Сабірського міськрайонного управління юстиції Львівської області з 05 травня 2016 року.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя І. В. Глушко

Судді О.О. Большакова

В. Я. Макарик

Постанова складена в повному обсязі 01.11.2016 року.