Справа № 489/3478/16-а
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 р.м.ОдесаСправа № 489/3478/16-а

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції: Кокорєв В.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

при секретарі Осавуляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії -,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до відповідача з питанням призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, проте отримав відмову у зв'язку з тим, що було скасовано положення щодо нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, передбаченого Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 серпня 2016 року адміністративний позов задоволений частково. Визнано протиправними дії УПФ України у Центральному районі м. Миколаєва щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання з 07 червня 2016 року в розмірі 84% грошового утримання судді на відповідній посаді. Зобов'язано УПФ України у Центральному районі м. Миколаєва призначити та нарахувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання з 07 червня 2016 року в розмірі 84% грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 11 травня 2016 року та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до наказу від 06 травня 2016 року №5ос/16 позивача звільнено з посади судді у зв'язку з виходом у відставку, з 06 травня 2016 року відраховано зі штату Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Згідно з довідкою від 11 травня 2016 року заробітна плата позивача, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці склала 26 100,00 грн.

Відповідно до довідки від 13 червня 2016 року стаж роботи позивача станом на 05 травня 2016 року становить 22 роки 2 місяці 19 днів.

07 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів", додавши до заяви відповідні документи.

Рішенням від 10 червня 2016 року №41/4 позивач отримав відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання, керуючись п. 5 розділу 3 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу неправомірно відмовлено у призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, оскільки скасування положення щодо нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, передбаченого ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" визнано судом неконституційним.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В апеляційної скарзі вказується на те, що станом на момент звернення позивача до управління із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (07 червня 2016 року), ще діяли положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», що свідчить про відсутність у позивача, на момент звернення, права на таке призначення.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта з огляду на наступне.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених в ч. 1 ст.126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової влади, загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів урегульовані Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року.

В п.7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. В цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установлених законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними)положення частини третьої статті 141 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, а також пункту 5 розділу III «;Прикінцеві положення» закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Конституційний суд України визначив наступний порядок виконання рішення: застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим аніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання»; підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України « Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: « Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку».

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 розділу 11 « Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення ( суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Згідно з ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний суд України» у разі необхідності Конституційний суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень Законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Колегія суддів зазначає, що матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Статтею 6.4. Європейської хартії встановлено, що статус суддів - суддя, що досяг встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади, яку займав протягом певного часу, повинен отримувати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як можна ближче до рівня останньої заробітної плати в якості судді.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права.

Відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання №41/4 прийняте відповідачем 10 червня 2016 року, а рішення Конституційним судом України №4-рп/2016, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини третьої ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» прийнято 08 червня 2016 року.

Тобто, на момент прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні заяви вже існувало вищевказане рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року, таким чином відповідач при прийнятті рішення про відмову у задоволенні заяви неправомірно застосував положення закону, які вказаним рішенням визнано неконституційними.

Аналізуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_3 у задоволенні заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки від 13 червня 2016 року стаж роботи позивача станом на 05 травня 2016 року становить 22 року 2 місяці 19 днів.

Норма про збільшення (у відсотковому розмірі) довічного грошового утримання судді у відставці введена Указом Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95, який передбачав: "Установити, що: до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби".

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що законодавець вказуючи на те, що підставою для збільшення розміру грошового утримання на 2 відсотки за кожен рік роботи понад 20 років роботи на посаді судді, виходив з того, що у ці 20 років зараховується стаж, який дає право на відставку, хоча й не пов'язаний з перебуванням на посаді судді.

Тобто, з урахуванням викладеного, колегії суддів вважає безпідставним заперечення управління проти зарахування до стажу роботи, який впливає на розмір довічного грошового утримання, строку проходження військової служби.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині зобов'язання виплачувати позивачу в майбутньому вказані виплати, оскільки суди не наділенні повноваженням вирішувати спори про право на майбутнє, до того ж, колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи, відсутній факт порушення відповідачем права позивача у майбутньому.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення адміністративного позову правильним.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі (після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції).

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв