Справа № 478/1530/16-а
Суддя: Сябренко І. П.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №478/1530/16-а пров. №2-а/478/15/2016
П о с т а н о в а

І м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2016 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача: Беженар С.М., Перчиць В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення в Миколаївській області та Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльність, встановлення статусу та покладення зобов'язань,

В с т а н о в и в:

29.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення в Миколаївській області, Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльність, встановлення статусу та покладення зобов'язаньв якій зазначив, що з лютого 1944 року по 15 квітня 1945 року його було насильно вивезено на територію Німеччини, а саме міста Оснабрюк, де він утримувався в концентраційному таборі та працював на заводі чорноробом. Ночували у бараках, обнесених парканом з колючим дротом та під електричною напругою. По кутах паркану розташовувались вартові вишки, по периметру несли службу охоронці із собаками. На роботу виводили під охороною військ СС. В 2015 році він звернувся до УПСЗН із заявою про надання йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань та отримання пільг згідно ст.6-1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань". Посилаючись на те, що відповідачі не вжили заходів щодо розгляду його заяви і безпідставно відмовляють у визначенні статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань, просив визнати неправомірною бездіяльність управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань; визнати неправомірною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення в Миколаївській області з розгляду його скарги на бездіяльність управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань; зобов'язати відповідачів вчинити певні дії з розгляду його звернень щодо визначення йому статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань з дати його звернення від 14.05.2013р. та здійснити перерахунок і виплату йому підвищеної пенсії, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, виплат на ліки, комунальні послугу на опалення та освітлення, користування засобами зв'язку, компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги та доводи адміністративного позову підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просили задовольнити адміністративний позов.

Представники відповідача Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області Беженар С.М. та Перчиць В.С. в судовому засіданні зазначили, що управлінням вживались всі заходи з розгляду заяви позивача, зокрема було направлено запити до Державного архіву Вищих органів влади, Державного архіву Миколаївської області, президенту МГОМФ "Взаєморозуміння та толерантність", товариства Червоного Хреста відділу розшуку. Відповідно до архівної довідки, виданої Державним архівом Миколаївської області від 15.06.2015 року позивач дійсно був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року і працював чорноробом на заводі у м. Оснобрюк, а проживав у таборі (ОКД), однак у довідці відсутні відомості про фактичне місце проживання (примусового тримання) ОСОБА_1 Крім того, відповідно до довідки управління СБУ в Миколаївській області від 1992 року маються відомості про примусово вивезених в період ВВВ в Німеччину на примусові роботи, проживаючих в таборах для "перемешенных лиц" не концлагерях м. Оснабрюк і працюючих на різних роботах, нині мешканець Казанківського району ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 22 лютого 1944 року по травень 1945 року, працював на заводі різноробочим. На підставі вказаних довідок позивач має право на пільги, встановлені ст.6-3 Закону та видачу посвідчення за зразком згідно з додатком 3 до Порядку, зеленого кольору, як особа, яка була насильно вивезена на примусові роботи на територію Німеччини. Посилаючись на те, що позивачу було надано адресу міжнародного архіву, що підтверджується листом управління від 06.06.2015 року наданого позивачем до позову та на те, що підстав у встановлені позивачу статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань та отримання пільг саме за ст.6-1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" немає, просили відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Миколаївської області в судове засідання не з'явився, проте від нього до суду надійшли письмові заперечення, за змістом яких зазначає, що позивач звертався до управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області, для встановлення йому статусу жертви нацистських переслідувань без пред'явлення відповідного документа. У свою чергу, управління зробило запит до державного архіву Миколаївської області та отримало відповідь-довідку. Згідно із архівною довідкою, виданою Державним архівом Миколаївської області від 15.06.2015 року позивач дійсно був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року і працював чорноробом на заводі у м. Оснобрюк, а проживав у таборі (ОКД), однак у довідці відсутні відомості про фактичне місце проживання (примусового тримання) ОСОБА_1 На підставі вказаної довідки позивач має право на пільги, встановлені ст.6-3 Закону та видачу посвідчення за зразком згідно з додатком 3 до Порядку, зеленого кольору, як особа, яка була насильно вивезена на примусові роботи на територію Німеччини. Посилаючись на те, що підстав у встановлені статусу особи, яка постраждала від нацистських переслідувань та отримання пільг саме за ст.6-1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" немає, просив відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Згідно зі ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справи на основі наявних доказів.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до довідки Державного архіву Миколаївської області від 14.05.2013 року №д-495/01.1-20 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Казанка Казанківського району Миколаївської області, був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року. Працював чорноробом на заводі у м. Оснобрюк, місце проживання у документі не вказане.

06 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до УПСЗН Казанківської районної державної адміністрації із заявою про присвоєння йому статусу "неповнолітнього в'язня концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового утримання" на підставі ст. 6-1 ЗУ "Про жертви нацистських переслідувань", надавши на підтвердження зазначену довідку.

06.06.2015 року управлінням соціального захисту населення Казанківської РДА на звернення позивача надано відповідь про те, що в довідці від 14.05.2013 року не вказане місце проживання, тому встановити факт перебування в концтаборі неможливо та повідомлено позивачу про те, що ці дані можливо отримати направивши запит до міжнародної служби розшуку (необхідно особисте звернення громадянина) та зазначено поштову адресу служби розшуку.

Відповідно до архівної довідки від 15.06.2015 року №Д-911/01.1-20, наданої Державним архівом Миколаївської області на запит управління соціального захисту населення Казанківської РДА, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Казанка Казанківського району Миколаївської області, був насильно вивезений на примусові роботи до Німеччини, де знаходився з 23 лютого 1944 року по квітень 1945 року у таборі ОКД (так у документі, не розшифровано, документ російською мовою) у м. Оснобрюк, працював чорноробом на заводі.

Листом управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації від 24.06.2015 року ОСОБА_1 відмовлено у присвоєнні йому зазначеного статусу.

18.02.2016 року ОСОБА_7 звернувся до Департаменту соціального захисту населення з заявою про надання допомоги офіційно розшифрувати із архівних довідок від 14.05.2013 року та від 15.6.2015 року абревіатуру слова "ОКД" для начальника УПСЗН Казанківської райдержадміністрації.

03.03.2016 року Департаментом соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації розглянуто звернення позивача та повідомлено, що департаментом зроблено запити до Мінсоцполітики та Державної служби у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції щодо можливості встановити статус видати посвідчення відповідно до Закону України"Про жертви нацистських переслідувань" та надавати пільги встановлені ст.6-1вказаного закону.

Відповідно до архівної копії довідки управління Служби Безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року, наданої центральним державним архівом вищих органів влади та управління України, маються відомості про примусово вивезених в період ВВВ в Німеччину на примусові роботи, проживаючих в таборах для "перемешенных лиц" /не концлагерях/ м. Оснабрюк і працюючих на різних роботах, нині мешканець Казанківського району ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 22 лютого 1944 року по травень 1945 року, працював на заводі різноробочим

В силу ст. 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг, зокрема, колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - відповідно до статті 6-1 цього Закону.

Аналізуючи зміст наведених норм, суд приходить до висновку про те, що низка пільг, передбачених ст. 6-1 наведеного Закону, може розповсюджуватися на певних осіб при встановленні двох фактів: факту недосягнення особою на момент ув'язнення 18-річного віку та факту ув'язнення у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового утримання.

Стаття 1 ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань» визначає поняття концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, а саме: Концентраційний табір це місце превентивного ув'язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в'язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів Третього Рейху з характерними ознаками: повна ізоляція в'язнів від зовнішнього світу, що забезпечується комплексом споруд, обнесених системою дротяних огорож під високою електричною напругою, встановленням вогневих точок на охоронних вежах і в наземних дзотах по периметру огорожі, а також системою зовнішніх постів, що виключає можливість проникнення до табору ззовні; реєстрація ув'язнених та запровадження спеціального одягу і системи розпізнавальних знаків і номерів; охорона військами СС; використання праці ув'язнених головною службою господарського управління СС; незастосування превентивного ув'язнення, що здійснювалося державною таємною поліцією - гестапо як покарання або заміна тюремного ув'язнення.

Гетто - частина території населеного пункту, виділена для примусового тримання осіб єврейської національності з метою їх ізоляції та подальшого знищення.

Іншими місцями примусового тримання та місцями примусових робіт є: виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання; табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС; табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення; гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства; медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування; створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню; пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування; карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії; табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії.

Враховуючи те, що надана позивачем ОСОБА_1 довідка за № Д-495/01.1-20 від 14.05.2013 року та отримана відповідачем довідка №Д-911/01.1-20 від 15.06.2015 року, що були видані Державним архівом Миколаївської області, не містять конкретизованих відомостей про місце, характер та режим його примусового тримання на території Німеччини у період з лютого 1944 року по квітень 1945 року, а довідка Управління Служби безпеки України по Миколаївській області від квітня 1992 року вказує на проживання ОСОБА_1 в таборі для "перемешенных лиц" /не концлагерях/ м. Оснабрюк, суд відмовляє в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись статтями 11, 158-163, 167 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення в Миколаївській області та Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації в Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльність, встановлення статусу та покладення зобов'язань, - відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного адміністративного суду через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя