Справа № 808/5653/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/54222/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Приходько І.В., Цвіркуна Ю.І.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив визнати дії Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач) щодо складання податкових повідомлень-рішень протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.07.2014 року №№ 1693-15, 1692-15, 1688-15, 1696-15, 1695-15, 1689-15, 1694-15, 1691-15, 1690-15 та від 29.08.2014 року № 1802-15.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області щодо недотримання встановленого п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України (далі - ПК України) строку нарахування суми земельного податку ОСОБА_5 та вимог п. 58.1 ст. 58 ПК України в частині не складання та не надіслання розрахунку донарахованих грошових зобов'язань до кожного оскаржуваного платником податків податкового повідомлення-рішення форми «Ф».; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 10.07.2014 року № 1690-15; в задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 10.07.2014 року № 1690-15; в задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У доводах касаційної скарги зазначає, що контролюючим органом порушено вимоги п. 286.5 ст. 286 ПК України в частині строків нарахування фізичним особам сум земельного податку, оскільки всі оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені контролюючим органом після 1 липня поточного року. До того ж, вважає, що розмір земельного податку розрахований контролюючим органом з порушенням вимог п. 287.8 ст. 287 ПК України, оскільки такий розрахунок має здійснюватись виходячи із пропорційності частини площі будівлі, яка перебуває у власності з урахуванням прибудинкової території. Також посилається на те, що на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області винесено 2 податкових повідомлення-рішення, а отже має місце подвійне нарахування сум земельного податку на вказаний об'єкт оподаткування

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст. 221 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

На підставі Свідоцтв про право власності на нерухоме майно гр. ОСОБА_5 має у власності нерухоме майно - нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності, на нерухоме майно від 03.11.2010, НОМЕР_1); АДРЕСА_2 загальною площею 134,9 кв.м. (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2007, НОМЕР_2); АДРЕСА_3 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.06.2012, НОМЕР_3).

Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області винесені податкові повідомлення-рішення від 10.07.2014 №№ 1693-15, 1692-15, 1688-15, 1696-15, 1695-15, 1689-15, 1694-15, 1691-15, 1690-15 та від 29.08.2014 року № 1802-15, якими гр. ОСОБА_5 нарахований земельний податок з фізичних осіб за 2012-2014 роки.

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями від 10.07.2014 №№ 1693-15, 1692-15, 1688-15, 1696-15, 1695-15, 1689-15, 1694-15, 1691-15, 1690-15 та від 29.08.2014 № 1802-15, гр. ОСОБА_5 звернувся до суду.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Зазначеними нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК України).

Тобто, фізична особа власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що позивач є власником нежитлових приміщень, за земельні ділянки під якими ДПІ оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями нарахувала земельний податок. При цьому, в силу вимог ст.ст. 182, 334 ЦК України та положень Закону № 1952-IV право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельними ділянками під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена в постановах Верховного суду від 07.07.2015 року у справі № 21-775а15 та від 02.12.2015 року № 826/3130/15.

З огляду на зазначене суд касаційної інстанції вважає правильним висновки судів попередніх інстанцій про те, що незалежно від статусу позивача, такий зобов'язаний сплачувати земельний податок. Крім того, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем 10.07.2014 року та 28.09.2014 року за податкові періоди 2012-2014 роки, тобто в межах 1095 днів, визначених ст. 102 ПК України.

В той же час, дійшовши висновку про задоволення вимог касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.

Визначальним для вирішення даного споруд є встановлення обставин щодо моменту державної реєстрації прав позивача на нерухоме майно і, як наслідок, виникнення у позивача обов'язку сплати земельного податку за земельні ділянки під яким таке знаходиться.

Матеріали справи не містять та судами попередніх інстанцій не оглядались витяги з Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належних позивачу на праві власності нежитлових будівель, а тому судами попередніх інстанцій належним чином не з'ясовано дату реєстрації речових прав на такі будівлі та чи взагалі такі належним чином зареєстровані.

З наявних у матеріалах справи Свідоцтв про право власності на нерухоме майно (а.с. 23-25) вбачається, що позивачем належним чином зареєстровано в електронному Реєстрі прав на нерухоме майно лише право власності на нежиле приміщення першого поверху (літ. А- 3) Запорізька обл., м. Запоріжжя, б. Шевченка, буд 20 / вул. Возз'єднання України, буд. 25, прим 25. В той же час, матеріали справи не містять відомостей щодо належної державної реєстрації прав на нерухоме майно, що знаходиться на інших земельних ділянках.

Крім того, позивач неодноразово звертав увагу судів попередніх інстанцій на те, що розмір земельного податку розрахований контролюючим органом у оскаржуваних податкових повідомленнях рішеннях з порушенням вимог п. 287.8 ст. 287 ПК України, крім того йому не було надано частину розрахунків податкових зобов'язань до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до п. 2.4. Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.11.2012 року № 1236 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) з наведенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку) відповідного звітного періоду, щодо якого здійснюється розрахунок податкового зобов'язання, а також іншої інформації, необхідної для визначення грошового зобов'язання.

Таким чином, правильність нарахування позивачеві податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб, а саме застосовані контролюючим органом розмір ставки податку, базу оподаткування, можливо встановити (визначити) виходячи з розрахунку податкового зобов'язання, що додається до податкового повідомлення-рішення.

Як зазначалось вище, згідно п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В той же час, судовими інстанціями не перевірялась правильність розрахунків земельного податку по кожній земельній ділянці з урахуванням даних державного земельного кадастру та не визначався розмір пропорційної частки прибудинкової території за яку позивач також повинен платити земельний податок.

У зв'язку з неповнотою встановлення судами попередніх інстанцій усіх обставин справи, що входять до предмету доказування, оскаржувана постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року та постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 223 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року у справі № 808/5653/14 - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

І.В. Приходько

Ю.І. Цвіркун

Повний текст виготовлено 31.10.2016 року.