Справа № 810/2452/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м.Київ 810/2452/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 року включно відповідно до вимог азб.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», та за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 включно у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України №644 та виплатити ОСОБА_1 не отриману матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби за 2014 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати;

- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 року включно відповідно до вимог азб.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», та за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 включно у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України №644 в повному обсязі з урахуванням всіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавки за високі досягнення, надбавка за вислугу років, матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових потреб тощо), та виплатити ОСОБА_1 не отриману матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби за 2014 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати;

- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідачем всупереч вимогам ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратур», який набрав чинності 26.10.2014) та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 29.03.2015) та Постанови Кабінету Міністрів України №644 від 02.09.2015, не було перераховано та виплачено позивачу заробітну плату за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 у законодавчо встановленому розмірі, а також матеріальну допомогу на соціально-побутові потреби за 2014 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати.

На думку позивача, така бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його права на оплату праці.

22.08.2016 на адресу суду від позивача надійшла заява б/н від 18.08.2016 (вх.№12965/16 від 22.08.2016), у якій позивач просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності.

Також 27.09.2016 на адресу суду від позивача надійшли пояснення по суті позову б/н від 20.09.2016 (вх.№14627/16 від 27.09.2016).

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив.

Згідно з ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з п.10 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вищий адміністративний суд України в пункті 11 Листа від 30.11.2009 р. № 1619/ 10/13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Білоцеркіського міського суду №31 від 16.07.1990 ОСОБА_1 була призначена на посаджу секретаря судового засідання.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 20.03.2004 по 31.07.2014 позивач працював помічником судді у Білоцерківському міськрайонному суду, що підтверджується трудовою книжкою БТ-ІІ №4455714 від 31.05.1990, після чого позивач була звільнена з посади за згодою сторін.

Наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №46/ос/к від 12.10.2015 ОСОБА_1 була призначена на посаду судового розпорядника Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, як така, що пройшла за конкурсом. Присвоєно позивачу 9 ранг держаного службовця.

З матеріалів справи вбачається, що працівники апарату Білоцерківського міськрайнного суду Київської області, у тому числі позивач, звернулись до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з листом, у якому просили відповідача здійснити перерахунок та виплати заробітну плати у відповідності до положень абз.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 та абз.2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» за період з 29.03.2015 по 08.09.2015.

За результатами розгляду вказаного звернення Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області листом «Щодо здійснення перерахунку та виплати заробітної плати» №06-08/4/6 від 30.03.2016 повідомило працівниками апарату Білоцерківського міськрайнного суду Київської області про те, що в Державному бюджеті України на 2016 рік не передбачено видатків для виплати заробітної плати за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 відповідно до вимог абз.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», та з 29.03.2015 по 08.09.2015 відповідно до абз.2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Не погоджуючись з діями відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати заробітної плати у встановленому законодавством розмірі за відповідний період та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 (далі - Закон № 2453).

Частиною 1 ст.144 Закону № 2453 (в редакції Закону від 07.07.2010) передбачено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Відповідно до ч.5 ст.149 Закону № 2453 (в редакції Закону від 07.07.2010) і ч. 6 ст. 152 вказаного Закону (в редакції Закону від 12.02.2015) правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Частиною 7 ст.33 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 (який був чинний на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (в редакції, чинній до вересня 2015 року) затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47), згідно з якою посадовий оклад помічника судді становить 624 грн.

В свою чергу, відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» №482 від 20.05.2009 у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» №719-VII від 16.01.2014 розмір мінімальної заробітної плати становив 1218,00 грн., а відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» №80-VIII від 28.12.2014 розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2015 року - 1218,00 грн., а з 1 вересня - 1378,00 грн.

14.10.2014 був прийнятий Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014.

Отже, з 26.10.2014 за працівниками апаратів судів було визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах. Абзацом 2 пп.1 і абз.3 пп.2 п.13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

З 29.03.2015 набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII від 12.02.2015, яким Закон України «Про судоустрій та статус суддів» викладено в новій редакції.

Так, зокрема, в абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12.02.2015 р. № 192-VIII було закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів.

Підпунктом 2 п.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» було зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

За правилами ст. 142 Закону №2453 (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 143 Закону №2453). Аналогічні правила закріплені і у ст.ст.145, 146 Закону № 2453 у редакції з 28.03.2015.

При цьому, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік №80-VІІІ від 28.12.2014 (далі-Закон №80) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тобто, територіальне управління Державної судової адміністрації може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Частиною 2 ст.23 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах

Наведене свідчить про відсутність можливості з боку відповідача виплачувати заробітну плату у розмірі, визначеному абзацом другим частиною першою статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Враховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законом України Про Державний бюджет України на 2014 рік від 16.01.2014 №719-VІІ та Законом України Про Державний бюджет на 2015 рік від 24.12.2014 №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453, частини першої статті 147 Закону №2453 (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, управління Державною судової адміністрації як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 (справа №820/4648/15), від 13.07.2016 (справа №820/4653/15) та від 13.07.2016 (справа №818/3372/15).

Відповідно до ч. ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч.2 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» №268 від 09.03.2006 та затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевого загального суду, відповідно до якої посадовий оклад судового розпорядника становить 0,3 місячного посадового окладу судді місцевого суду.

При цьому, в примітці до додатку 47 постанови зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що йому безпідставно та необґрунтовано не було виплачено заробітну плату за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 у розмірі, який встановлений ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 26.10.2014) та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 29.03.2015) та не було виплачено за вказаний період заробітну плату відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №644 від 02.09.2015.

Проте, суд звертає увагу на те, що, починаючи з 09.09.2016 виплата заробітної плати працівникам апарату суду здійснюється виключно на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» №268 від 09.03.2006 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №644 від 02.09.2015, і така виплата здійснюється у розмірі 50 % від суми нарахованого посадового окладу, що відповідає вищевказаним положенням чинного законодавства.

У звязку з цим, вважає безпідставним твердження позивача щодо необхідності перерахунку та виплати йому заробітної плати на підставі ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратур») та ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Територіального управління державної судової адміністрації України в Київській області щодо нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 року включно відповідно до вимог азб.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», та за період з 12.10.2015 по 31.12.2015 включно у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України №644, та вимог про спонукання відповідача нарахувати та виплатити такі платежі.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 2014 рік, суд зазначає наступне.

Частинами 6, 7 статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України у постанові № 268 від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено надати право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу). Отже, державні службовці, у тому числі і помічники суддів (які до 01.05.2016 належали до категорії державних службовців) мають право отримати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, з аналізу вищенаведених нормативних актів вбачається, що право на отримання такої допомоги належить працівникам, тобто особам, які перебувають у трудових відносинах з державним органом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації із заявою від 02.08.2016, у якій просила виплатити їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік, яке було отримано відповідачем 06.08.2016, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Обґрунтовуючи заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивач посилається на те, що 31.07.2014 вона була звільнена з посади, проте відповідну допомогу не отримала.

Суд зазначає, що з аналізу статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 та постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 вбачається, що виплата працівникові матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не носить імперативного характеру, є правом роботодавця, яке реалізується в залежності від наявних фінансових ресурсів (в межах фонду оплати праці), у звязку з чим отримання працівником такої допомоги потребує подання ним відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що така заява про виплату допомоги за 2014 рік була написана позивачем лише 02.08.2016, а докази вчинення відповідного волевиявлення до 31.07.2014 (тобто до звільнення позивача в 2014 році) матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, виплата всіх належних працівникові сум коштів, у тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, здійснюється в день звільнення працівника, у звязку з чим передумова для виплати матеріальної допомоги у вигляді подання відповідної заяви має виникнути до настання цієї події.

Таким чином, враховуючи, що заява про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік не була подана позивачем до моменту його звільнення 31.07.2014, суд вважає, що всі належні працівникові суми були виплачені позивачеві при звільненні, а право на отримання зазначеної допомоги за минулі роки не поновлюється при укладанні з позивачем нового трудового договору після попереднього звільнення.

У звязку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Також позивач просить суд зобовязати відповідача виплатити ОСОБА_1 компенсаційні втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати, про що суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, право працівника на отримання середнього заробітку на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю виникає за умови наявності у власника (роботодавця) перед працівником заборгованості зі сплати заробітної плати за відповідний період, що свідчить про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації має похідний характер від вимоги про стягнення заробітної плати.

Таким чином, враховуючи те, що вимога позивача про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань задоволеню не підлягає, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за затримку її виплати.

У зв'язку з цим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.