Справа № 808/1407/16
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2016 рокусправа № 808/1407/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Головко О.В. Суховарова А.В.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі № 808/1407/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, третя особа: Всеукраїнська професійна спілка працівників органів державної фіскальної служби в особі Запорізької обласної організації, про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), у якому просила:

зобов'язати відповідача видати наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1 з 05.04.2016 р. у зв'язку із порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ч. 1 ст. 39 КЗпП);

заповнити відповідно належним чином та видати ОСОБА_1 трудову книжку разом із засвідченою належним чином копією наказу про звільнення;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 належну їй за остаточним розрахунком заборгованість за березень-квітень 2016 року в сумі 6097 грн. 72 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12888 грн. 00 коп., компенсацію за роботу в вихідні в розмірі 3938 грн. 00 коп., вихідну допомогу в розмірі 16098 грн. 00 коп., а всього разом - 44875 грн. 32 коп.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки відносно відсутності доказів щодо надання ОСОБА_1 11 днів відпочинку з 12-ти, на які вона мала право.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працювала з 01.07.2003 р. в Державній податковій інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя на різних посадах (а.с.47-49).

В матеріалах справи містяться накази та розпорядження керівника Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя, відповідно до яких позивач залучалася до роботи (чергування) у вихідні дні (а.с.52-76).

09.03.2016 р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача із письмовою заявою, якою просила компенсувати їй її роботу у вихідні дні: 18.08.2012 р. згідно наказу № 683 від 23.07.2012 р.; 02.03.2013 р. згідно наказу № 131 від 20.02.2013 р.; 13.04.2013 р. згідно наказу № 232 від 26.03.2013 р.; 20.04.2013 р. згідно наказу № 232 від 26.03.2013 р.; 06.05.2013 р. згідно наказу № 394 від 29.05.2012 р.; 06.04.2013 р. згідно наказу № 394 від 29.05.2012 р.; 23.11.2013 р. згідно розпорядження № 43-р від 22.11.2013 р.; 07.03.2015 р. згідно наказу № 37 від 23.02.2015 р.; 30.05.2015 р. згідно наказу № 131 від 20.04.2015 р.; 18.07.2015 р. згідно наказу № 236 від 17.06.2015 р.; 13.12.2015 р. згідно наказу № 460 від 19.11.2015 р.; 02.05.2015 р. згідно розпорядження № 34-р від 29.04.2013 р. - наданням інших днів відпочинку з 11.03.2016 р. по 12.03.2016 р., з 14.03.2016 р. по 18.03.2016 р., з 21.03.2016 р. по 25.03.2016 р. (а.с.51).

За твердженням позивача їй було відмовлено у наданні таких днів без пояснення причин.

Відповідно до наказу від 09.03.2016 року № 52-в відповідачем було компенсовано ОСОБА_1 роботу у вихідні дні: 18.08.2012 р. згідно наказу № 683 від 23.07.2012 р., 02.03.2013 р. згідно наказу № 131 від 20.02.2013 р., 13.04.2013 р. згідно наказу № 232 від 26.03.2013 р., 20.04.2013 р. згідно наказу № 232 від 26.03.2013 р., 06.05.2013 р. згідно наказу № 394 від 29.05.2012 р., 06.07.2013 р. згідно наказу № 394 від 29.05.2012 р., 23.11.2013 р. згідно розпорядження № 43-р від 22.11.2013 р., 07.03.2015 р. згідно наказу № 37 від 23.02.2015 р., 18.07.2015 р. згідно наказу № 236 від 17.06.2015 р., 13.12.2015 р. згідно наказу № 460 від 19.11.2015 р. наданням інших днів відпочинку з 11.03.2016 р. по 12.03.2016 р., з 14.03.2016 р. по 18.03.2016 р., з 21.03.2016 р. по 23.03.2016 р. (а.с.78).

10.03.2016 року позивач подала відповідачу заяву, у якій просила дозволити їй пройти стажування на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб з 11.03.2016 р. по 17.03.2016 р.

Наказом відповідача від 11.03.2016 р. № 78 призначено проведення стажування на посаді головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ОСОБА_1, терміном 7 календарних днів, з 11 березня по 17 березня 2016 року (а.с.52) за її заявою від 10.03.2016 р. (а.с.81).

У зв'язку з тим, що позивач погодилась пройти у термін з 11 березня 2016 року по 17 березня 2016 року стажування на новій посаді, відповідачем наказом № 53-В від 10.03.2016 року було внесено зміни до наказу про надання днів відпочинку, шляхом скасування пункту 2, яким передбачалось надання таких днів ОСОБА_1 (а.с.45).

Наказом Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області від 18.03.2016 № 14-0 ОСОБА_1 призначено з 18 березня 2016 року на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку головного державного ревізора-інспектора цього відділу ОСОБА_2, до її фактичного виходу на роботу (а.с.53).

01.04.2016 р. ОСОБА_2 була подана відповідачу заява про переривання їй відпустки по догляду за дитиною та дозволити стати їй до роботи з 12.04.2016 р.

Наказом відповідача № 75-в від 01.04.2016 р. ОСОБА_2 на підставі її заяви було перервано відпустку по догляду за дитиною з 12.04.2016 р. та прийнято рішення вважати її такою, що приступила до роботи головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області.

04 квітня 2016 року позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою про розірвання трудового договору з 05.04.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням на думку позивачки законодавства про працю, а саме: не надання їй додаткових днів відпочинку за її роботу у вихідні дні (а.с.7).

Листом відповідача від 05.04.2016 р. № 2802/14/08-26-04-033 позивача було повідомлено про те, що її заява від 04.04.2016 р. не підлягає задоволенню, оскільки на той час останню було призначено на посаду по строковому договору, розірвання якого не передбачено ст. 38 КЗпП України, та повідомлено про необхідність надання письмових пояснень, яких саме норм законодавства про працю було порушено (а.с.9).

05.04.2016 р. позивач також подала заяву, у якій зазначила, що у доповнення до її заяви від 04.03.2016 р. у зв'язку з тим, що укладений нею договір є строковим, просить звільнити її з тих же підстав за ч. 1 ст. 39 КЗпП України (а.с.6).

Проте, листом відповідача № 2807/8/08-26-04-033 від 05.04.2016 р. позивача було повідомлено про відсутність правових підстав для звільнення її з 05.04.2016 року (а.с.10).

Наказом відповідача № 22-О від 11 квітня 2016 року, ОСОБА_1, головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб, було звільнено 11.04.2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 90).

Незгода позивача з такими діями відповідача та зобов'язання видати наказ про її звільнення за інших підстав і здійснити остаточний розрахунок і є предметом судового спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено порушень ст. 72 КЗпП України, накази про скасування надання додаткових днів відпочинку та звільнення за інших підстав позивачем не оскаржувались, а тому підстави для звільнення позивача у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (ч.1 ст. 39 КЗпП України) були відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з того, що фактично позивачем перед судом поставлено питання про зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення з займаної посади за іншими підставами (ч.1 ст. 39 КЗпП України) при тому, що ОСОБА_1 була звільнена за п. 2 ст. 36 КЗпП України і відповідний наказ № 22-О від 11 квітня 2016 року останньою не оскаржувався, як і наказ № 53-В від 10.03.2016 року про внесення змін до наказу про надання днів відпочинку, шляхом скасування пункту 2, яким передбачалось надання таких днів ОСОБА_1, тобто не оскаржуючи діючий наказ про звільнення, позивачем поставлено питання про зміну підстави звільнення, у зв'язку з чим колегією суддів не аналізуються підстави, з якими позивач пов'язує відповідні зміни, а висновки суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем приписів ст. 72 КЗпП України відносно ненадання інших днів відпочинку підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення, як передчасні. І, аж ніяк, виходячи зі змісту прохальної частини позовної заяви, що спростовує пояснення представника позивача, позивачем не ставилось питання бездіяльності відповідача, а відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача та її представника на той факт, що про існування вказаних наказів останні дізналися лише в судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції і відповідно не мали можливості їх оскаржити, колегією суддів апеляційного суду не приймається до уваги, тому як не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки останні у відповідності до приписів ст. 137 КАС України протягом всього часу судового розгляду мали право збільшити або зменшити розмір позовних вимог і до початку судового розгляду по суті змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи, як і не позбавлені були права на подання окремого позову, однак таким правом не скористалися.

Відмовивши в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, вірно не задовольнив і позовні вимоги в частині компенсації за не використану відпустку, розрахунку при звільненні, належним чином заповнення та видачі трудової книжки і наказу про звільнення, оскільки останнє спростовується актом перевірки Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 25.05.2016 року № 08-01-079/0362 щодо відсутності порушень трудового законодавства (а.с. 91-99) та поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яка пояснила, що належні їй виплати були перераховані на зарплатну картку. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що остання перебуває на обліку в центрі зайнятості населення та отримує допомогу по безробіттю, що було б не можливо без належно оформленої та поданої трудової книжки (постанова Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 198).

Щодо виплати вихідної допомоги у відповідності до приписів ст. 44 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що остання не виплачується при звільненні позивача за п. 2 ст. 36 КЗпП України, як і за змістом ст. 72 зазначеного Кодексу, не компенсується при звільненні робота у вихідні дні в подвійному розмірі без відповідного наказу з боку роботодавця щодо відповідної компенсації, тому як спосіб компенсації визначається за згодою сторін і остання не є безумовною виплатою при припиненні трудового договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі № 808/1407/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, третя особа: Всеукраїнська професійна спілка працівників органів державної фіскальної служби в особі Запорізької обласної організації, про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров