Справа № 823/748/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/748/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мишенко В.В. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс Плюс» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Айова» до Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області, Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області, треті особи: ОСОБА_2, товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Айова» (далі - позивач) звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області (далі - відповідач 1), Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Тальнівського районного управління юстиції Черкаської області, індексний номер 28394005 від 23.02.2016 року.

Черкаський окружний адміністративний суд своєю постановою від 05 вересня 2016 року адміністративний позов задовольнив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 18.12.2006 року між ТОВ «Айова» та ОСОБА_2 (орендодавець) укладено договір оренди землі, предметом якого є оренда земельної ділянки, строком на 10 років, загальною площею 2,40 га в адміністративних межах Кобриново-Гребельської сільської ради. Дана земельна ділянка належить орендодавцю на праві власності, відповідно до Державного акту від 30.12.2003 року серії НОМЕР_1 з кадастровим № НОМЕР_2. Договір оренди між ТОВ «Айова» та ОСОБА_2 був зареєстрований Тальнівським районним відділом Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 15.01.2007 року, про що у Державному реєстрі земель здійснено запис за № 04.

Окрім того, 25.03.2010 року між ТОВ «Айова» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 92 до вищевказаного договору оренди, згідно з яким, п. 8 договору викладено в новій редакції, а саме про те, що договір укладено на 6 років. Також, договором передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Додатковий договір від 25.03.2010 року був зареєстрований районним відділом регіональної філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 51 від 26.11.2010 року.

Таким чином, строк договору закінчується 27.11.2016 року.

Як убачається з матеріалів справи, у період дії зазначеного договору державний реєстратор Тальнівського районного управління юстиції 23.02.2016 року прийняв рішення № 28394005 про реєстрацію за ТОВ «ВП «Імпульс плюс» права оренди на вищевказану земельну ділянку на підставі договору оренди № 125 від 15.09.2015 року, укладеному вказаним товариством з ОСОБА_2

З інформації в довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що строк дії права оренди починається з 15.01.2017 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998 року орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 17 цього Закону передбачено, що об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Вказана норма кореспондується зі ст. 125 Земельного кодексу України, згідно якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З аналізу наведених правових норм убачається, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 N 1952-IV (далі - Закон № 1952).

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону № 1952 (у редакції, чинній на час вчинення реєстраційної дії) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Пункт 3 частини 3 вказаної статті передбачає, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно був зобов'язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Наведену правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29.09.2015 року по справі № 802/37191 (№ 21-760а15).

В той же час, державний реєстратор вчинив дії, які призвели до подвійної реєстрації права користування земельною ділянкою, що порушує права позивача.

В апеляційній скарзі, представник апелянта звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення, відповідно до ст. 52 КАС України, не здійснив заміни неналежних відповідачів на належного - державного реєстратора.

З цього приводу, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, постановою Верховного Суду України від 29 вересня 2015 року у справі № 21-760а15 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2015 року (№К/800/5833/15), якою було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Ободівка-Агро» до Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень з мотивів заявлення позову до неналежного відповідача.

Зазначеною постановою Верховного Суду України від 29 вересня 2015 року у справі № 21-760а15 залишено в силі рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Колегія суддів враховує, що Верховним Судом України у постанові від 29 вересня 2015 року у справі № 21-760а15 не висловлено позиції щодо правильності застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, якими суд касаційної інстанції обґрунтовував відсутність підстав для задоволення позову. У той же час, виходячи з того, що у вказаній справі Верховний Суд України підтримав позицію судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для захисту порушених прав позивача шляхом задоволення позову, заявленого до Реєстраційної служби, колегія суддів апеляційної інстанції у справі, що розглядається, дійшла висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову у відповідній частині з мотивів неналежності відповідача.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні по справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3 рп/2003).

Ст. 13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Айова» та наявність правових підстав для їх задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ВП «Імпульс Плюс» - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.