Справа № 826/14568/15
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2016 р. м.Київ К/800/19108/16

К/800/19112/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Стрелець Т.Г.,

Швед Е.Ю.,

секретар судового засідання - Зубенко Д.В.,

за участю:

представника позивачів - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

третьої особи ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» - Власенко О.В., Варицького Є.В.,

третьої особи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві - Попович О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фербане» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, треті особи - ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фербане», Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, про визнання протиправними дій, скасування містобудівних умов, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулись з адміністративним позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської, треті особи - ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фербане», Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», в якому просили визнати незаконними дії Департаменту містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі ОСОБА_11 щодо надання Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 частині неврахування прим.1 пункту 3.13 ДБН 360-92**, та визнати незаконними і скасувати Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, видані Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 04 серпня 2014 року №244/14/12-3/009/14.

В обґрунтування своїх вимог позивачі вказували про відсутність детального плану території та неправомірність визначення Містобудівними умовами та обмеженнями функціонального призначення земельної ділянки, зазначали про видачу Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки без урахування вимог прим.1 пункту 3.13 ДБН 360-92** щодо відстаней між будинком, що планується побудувати та існуючою садибною забудовою, чим порушені їх права та законні інтереси як власників будинків та земельних ділянок, що оточують місце будівництва.

Окружним адміністративним судом міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, адміністративний позов задоволено; визнано незаконними дії Департаменту містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі ОСОБА_11 щодо надання Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 частині неврахування прим.1 пункту 3.13 ДБН 360-92**; скасовано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, видані Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 04 серпня 2014 року №244/14/12-3/009/14.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фербане» звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційних скаргах зазначають про правомірність видачі Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради Містобудівних умов та обмежень, відповідність будівництва чинним Державним будівельним нормам. Вказують, що цільове призначення спірної земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови, не змінювалося, а визначення виду та правового режиму використання земельної ділянки знаходиться у компетенції органів місцевого самоврядування. Зазначають також про відповідність намірів забудовника функціональному призначенню спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка згідно Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 282 березня 2002 року № 370/1804, віднесена до території перспективної багатоповерхової житлової забудови.

Позивач - ОСОБА_8, представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у поданих запереченнях просять касаційні скарги залишити без задоволення, судові рішення - без змін. Зазначають про невірне визначення замовником категорії складності будівництва, безпідставність тверджень скаржників щодо відсутності сусідства будівництва з кварталом садибної забудови, вказують про порушення прав позивачів та третіх осіб на будинки та земельні ділянки, відсутність проїзду та території будівництва, протиправність зміни цільового призначення земельної ділянки при відсутності плану зонування та/або детального плану території.

ПАТ «Київміськбуд» у поданих поясненнях з посиланням на норми п.6 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначає про правомірність оскаржуваних дій Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради та виданих ним Містобудівних умов та обмежень; зазначає, що діючою містобудівною документацією передбачено розміщення багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1; вказує, що оскаржуваними Містобудівними умовами та обмеженнями права позивачів не порушуються та обов'язки для них не створюються.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третіх осіб, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконними дій Департаменту містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з надання Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 та скасовуючи вказані Містобудівні умови та обмеження, суди попередніх інстанцій виходили із того, що Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 прийняті відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства. Рішення судів мотивовані тим, що Генеральний план м.Києва та проект планування приміської зони до 2020 року, затверджений рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, не містить матеріалів щодо віднесення земельної ділянки по АДРЕСА_1 до багатоповерхової забудови, спірна земельна ділянка призначена для будівництва малоповерхової забудови, документальне підтвердження зміни цільового призначення земельної ділянки на будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку відсутнє, також відсутній детальний план території, який визначає функціональне призначення земельної ділянки. Судами вказано на порушення відповідачем норм ДБН 360-92**, оскільки не було враховано інтересів власників будинку та суміжних земельних ділянок щодо відстаней між будинком, що планується побудувати та існуючою садибною забудовою, не враховано щільність забудови земельної ділянки.

Відповідно до ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що прийняті судами попередніх інстанцій рішення у даній справі не відповідають вимогам ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості, прийняті без належного з'ясування та оцінки обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як встановлено ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вищевказаною нормою визначені критерії перевірки судом оскаржуваних у справі рішення, дії чи бездіяльності.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також Закон) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (надалі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений обов'язок суб'єктів містобудування щодо додержання містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Згідно ч.5 ст.26 Закону проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Як встановлено ч.ч.2, 3 ст.29 Закону, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.29 Закону спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви. Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури (ч.7 ст.29 Закону).

Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року №109, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 912/19650 (далі - Порядок №109).

Відповідно до п.2.1 Порядку № 109 містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно п.2.2. Порядку №109 для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва.

Відповідно до п.2.4 Порядку №109 розгляд заяви, надання містобудівних умов і обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюється спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Підставою для відмови у видачі містобудівних умов і обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Склад та зміст містобудівних умов та обмежень встановлено у розділі ІІІ Порядку №109.

Вирішуючи питання щодо правомірності видачі Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради спірних містобудівних умов та обмежень, судами не перевірені обставини щодо дотримання відповідачем порядку їх надання, вимог щодо їх складу та змісту відповідно до норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку №109, в тому числі обставини щодо наявності передбачених законом підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану (ч.1 ст.17 Закону).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.18 Закону план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід'ємною частиною детального плану території (ч.3 ст.19 Закону).

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону детальний план території визначає, зокрема, принципи планувально-просторової організації забудови; червоні лінії та лінії регулювання забудови; функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території.

Як зазначено в.п.п.8, 9 «Загальні дані» спірних містобудівних умов та обмежень (від 04 серпня 2014 року №244/14/12-3/009-14), земельна ділянка по АДРЕСА_1 (а, б, в) у Дарницькому районі міста Києва відповідно до чинного Генерального плану м.Києва та проекту планування приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, за функціональним призначенням належить до території перспективної багатоповерхової житлової забудови.

Вищевказана обставина судами попередніх інстанцій залишена поза увагою, без перевірки та відповідної оцінки, хоча вона є суттєвою при вирішенні питання щодо відповідності намірів забудови земельної ділянки положенням містобудівної документації.

Згідно рішення Київської міської ради від 13 листопада 2013 року № 518/10006 «Про затвердження міської програми створення (оновлення) містобудівної документації у м.Києві» (із змінами та доповненнями), у п.150 Переліку містобудівної документації для розроблення (оновлення) у м.Києві у 2013-2016 роках зазначено детальний план території в межах проспекту Миколи Бажана, вулиць Ревуцького, Харківського шосе, вулиць Славгородської та Ялинкової, до якої входить земельна ділянка по АДРЕСА_1.

Разом з цим, фактично посилаючись на відсутність на момент видачі містобудівних умов та обмежень детального плану території та визначеного у ньому функціонального призначення спірної земельної ділянки, суди дійшли висновку про протиправність видачі містобудівних умов та обмежень, зазначивши також про невідповідність цільового призначення земельної ділянки намірам забудови.

Вказані висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вони зроблені без дослідження змісту спірних містобудівних умов та обмежень та без належного визначення закону, який підлягає застосуванню до даних відносин.

Зокрема, не враховані судами норми п.6 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким встановлено, що до 01 січня 2015 року рішення щодо визначення та надання містобудівних умов і обмежень на територіях, де відповідно до цього Закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій, приймають уповноважені органи містобудування та архітектури з урахуванням попередніх планувальних рішень у межах встановленого законодавством строку.

Пункт 9 «Загальних даних» спірних містобудівних умов та обмежень містить вимогу щодо приведення функціонального призначення земельної ділянки у відповідності до містобудівної ініціативи.

Також, в п.8 розділу «Загальні дані» спірних містобудівних умов та обмежень встановлена вимога щодо приведення цільового призначення земельної ділянки відповідно до встановленого законодавства.

Статтею 19 Земельного кодексу України закріплені категорії земель за основним цільовим призначенням, серед яких зокрема, виділені землі житлової та громадської забудови.

Відповідно до ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Статтею 39 Земельного кодексу України встановлено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Статтями 40-42 Земельного кодексу України за видами використання в межах категорії земель житлової та громадської забудови визначені земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва, земельні ділянки житлово-будівельних (житлових) і гаражно-будівельних кооперативів та земельні ділянки багатоквартирних будинків.

Відповідно до ч.1 ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Як встановлено ч.5 ст.20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про можливість зміни виду використання земельної ділянки в межах категорії, зокрема земель житлової та громадської забудови, за умови узгодження такого використання з матеріалами містобудівної документації та його відповідності документації із землеустрою, що й було передбачено спірними містобудівними умовами та обмеженнями.

Вищенаведені обставини та положення закону судами не з'ясовані та не враховані.

Не надано судами належної оцінки рішенню Київської міської ради від 01 жовтня 2015 року №93/1996 «Про зміну виду використання земельних ділянок ТОВ «ФЕРБАНЕ» для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку на вул.Горлівській 215а, 215б, 215в у Дарницькому районі м.Києва», яким було дозволено ТОВ «ФЕРБАНЕ» змінити вид використання земельних ділянок площею 0,0949 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на АДРЕСА_1, площею 0,0916 га (кадастровий номер НОМЕР_3) на АДРЕСА_1, площею 009050 га (кадастровий номер НОМЕР_2) на АДРЕСА_1 та використати ці земельні ділянки для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, а також висновку Інституту Генерального плану міста Києва у листі від 27 липня 2015 року №700 щодо відповідності намірів замовника функціональному призначенню спірної земельної ділянки та можливості здійснення будівництва багатоквартирного житлового будинку за умови дотримання вимог містобудівних, екологічних, протипожежних та санітарних норм.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, висновки суду апеляційної інстанції про порушення відповідачем при видачі містобудівних умов та обмежень вимог ДБН 360-92** щодо відстаней між будинками, щільності забудови тощо.

Спірні містобудівні умови та обмеження будь-яких відстаней між будівлями та об'єктами у конкретних розмірах не визначають та не встановлюють. Це по-перше. По-друге, містобудівні умови та обмеження, як частина вихідних даних, за своєю суттю є документом, який встановлює певні вимоги архітектурного та планувального характеру, додержання яких є обов'язковою умовою для отримання суб'єктом містобудування права на забудову земельної ділянки. Як вбачається зі змісту оспорюваних містобудівних умов та обмежень, відповідачем встановлені вимоги щодо забезпечення замовниками відповідності забудови вимогам ДБН 360-92**, в тому числі щодо граничнодопустимої висоти будівель (п.1), максимально допустимого відсотку забудови земельної ділянки (п.2), максимально допустимої щільності населення (п.3), планувальних обмежень (п.4), мінімально допустимих відстаней від об'єктів, які проектується, до існуючих будинків та споруд (п.6), охоронюваних зон (п.7) тощо. Вказані обставини судами не досліджені та не враховані.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв'язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Разом з цим, ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції, не з'ясовані фактичні обставини щодо порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивачів з боку відповідача у зв'язку із наданням оспрюваних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, не встановлений характер правовідносин та зміст прав та інтересів, за захистом яких звернулися до суду позивачі, тобто чи мали вони право на звернення до суду з даним адміністративним позовом взагалі.

У даному випадку слід з'ясувати, чи є позивачі суб'єктами відносин щодо надання спеціального уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, чи мають позивачі будь-які права на участь у процесі видачі спірних містобудівних умов та обмежень та чи породжують вказані містобудівні умови та обмеження будь-які обов'язки для позивачів або право на судовий захист.

Відповідно до положень ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанції не перевірили та не надали належної оцінки фактичним обставинам справи, що не дає можливості суду касаційної інстанції визначитися у правильності висновків судів першої і апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду судам слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись ст.ст.220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фербане» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді