Справа № 816/1155/16
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 р.Справа № 816/1155/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Армапром" на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. по справі № 816/1155/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Армапром"

до Управління Держпраці в Полтавській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

25.07.2016 р., позивач, Публічне акціонерне товариство "Армапром", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області в якому просив суд:

скасувати акт перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 р. та виданий на підставі нього припис №16-05-204/369 від 06.06.2016 р. з підстав невірного тлумачення та застосування відповідного законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області, а саме ст. 119 КЗпП України, при визначенні правопорушення.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2016 р. по справі № 816/1155/16 у задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Армапром" до Управління Держпраці у Полтавській області про скасування рішення - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2016 р. по справі № 816/1155/16 - без змін.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 16.05.2016 р. до Управління Держпраці у Полтавській області надійшла скарга гр. ОСОБА_1, військовослужбовця строкової служби ВЧ № 3066, про вжиття в межах компетенції заходів по поновленню його порушених прав, поновлення на роботі, виплаті середнього заробітку та по притягненню винних осіб до відповідальності (а.с. 57).

Листом від 25.05.2016 р. №5744/4/4.2-ДП-16 Державною службою України з питань праці надано згоду на проведення позапланової перевірки ПАТ "Армапром" (а.с. 58).

У період з 02.06.2016 р. по 06.06.2016 р. Управлінням Держпраці у Полтавській області на підставі направлення на перевірку від 26.05.2016 р. №612 та відповідно до наказу від 26.05.2016 р. №74П (а.с. 59) проведено позапланову перевірку ПАТ "Армапром" щодо відповідності вимогам законодавства про працю у зв'язку з надходженням заяви ОСОБА_1 та листа Держпраці України

З матеріалів справи вбачається, що гр. ОСОБА_1 був прийнятий токарем 2 розряду МСЦ № 9 до ПАТ "Армапром" 01.12.2014 р. відповідно до копії трудової книжки (а.с. 20).

12.05.2015 р. гр. ОСОБА_1 подана заява про звільнення його з 15.05.2015 р. у зв'язку із призовом на строкову військову службу.

Наказом ПАТ "Армапром" №59/к від 15.05.2015 р. ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України 15.05.2015 р. без збереження місця роботи та середнього заробітку (а.с. 22).

За результатами проведеної перевірки складений акт від 06.06.2016 р. № 16-05-204/418, яким встановлено порушення ст. 119 Кодексу законів про працю України (а.с. 8-17).

У зв'язку із встановленням в ході перевірки порушень вимог законодавства про працю, Управлінням Держпраці у Полтавській області 06.06.2016 р. винесено припис №16-05-204/369, яким позивача зобов'язано усунути порушення вимог ст. 119 Кодексу законів про працю України та в подальшому неухильно дотримуватися вимог чинного законодавства України (а.с. 18).

В матеріалах справи наявна копія скарги ПАТ "Армапром" на акт перевірки та припис, в якій позивач вказує про незгоду із висновками акту від 06.06.2016 р. № 16-05-204/418 та виданого на підставі нього припису №16-05-204/369 від 06.06.2016 р. з підстав невірного тлумачення та застосування законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області (а.с. 73-75).

За наслідками розгляду скарги на акт перевірки та припис, Управлінням Держпраці у Полтавській області висновки акту перевірки залишені без змін та зазначено про відсутність підстав для скасування припису від 06.06.2016 р. №16-05-204/418-369 (а.с. 76).

Із даними актом перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 р. та виданим на підставі нього приписом №16-05-204/369 від 06.06.2016 р. позивач не погодився та оскаржив їх до суду першої інстанції.

Щодо вимоги про скасування акта перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 р. колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З матеріалів справи вбачається, що 06.06.2016 р. головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Полтавській області ОСОБА_2 проведено позапланову перевірку ПАТ "Армапром" щодо додержання законодавства про працю.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до направлення на проведення перевірки суб'єкта господарювання, позапланова перевірка позивача здійснювалась на підставі заяви гр. ОСОБА_1 № 16-ф524/01 від 16.05.2016 р. та листа Держпраці України від 25.05.2016 р. №5744/4/4.2-ДП-16 (а.с. 60).

Згідно з п.7 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 р. № 390, за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Отже, оформлення результатів перевірки актом з викладенням фактів порушення позивачем положень законодавства про працю, встановлених під час здійснення такої перевірки, відноситься до повноважень контролюючого органу.

Відповідно до ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов'язки учасників спірних відносин.

Однак, згідно з правовою позицією Верховного суду України від 10.09.2013 р. № 21-237а13, акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Тому, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що акт перевірки та викладені в ньому факти та висновки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, що породжують для позивача певні правові наслідки. Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом під час проведення перевірки порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо вчинення ним дій та рішень, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтувати ними власну позицію щодо наявності певних порушень, допущених платником податку.

Відтак, позовні вимоги у частині скасування акта перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 р. з підстав невірного тлумачення та застосування відповідного законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області, а саме ст. 119 Кодексу законів про працю України, при визначенні правопорушення, задоволенню не підлягають.

Щодо оскарження припису №16-05-204/369 від 06.06.2016 р., колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», призов військовозобов'язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 15.01.2015 р., який набрав чинності 08.02.2015 р.), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до абз. 2 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. N 1-рп 99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" за працівником, призваним на строкову військову службу, але не більше одного року, зберігається місце роботи та середній заробіток.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків закріплені ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров'я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються: місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у позивача були відсутні правові підстави для звільнення гр. ОСОБА_1 у зв'язку з призовом на строкову військову службу.

З приводу посилання позивача на п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на час призову гр. ОСОБА_1 на строкову військову службу), відповідно до якого призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, є підставою припинення трудового договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 15.01.2015 р., який набрав чинності 08.02.2015 р.), громадянам України, які призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи (посади) та середньомісячного заробітку.

Згідно з абз. 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду від 15.01.2015 р., який набрав чинності 08.02.2015 р.), працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Таким чином, Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення гр. ОСОБА_1 з займаної посади у зв'язку з призовом на строкову військову службу, відповідач повинен був в першу чергу керуватись ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", який закріплював збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку протягом одного року, а не п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів зазначає, що п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України зазнав відповідних змін лише з 11.06.2015 р. у зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 р. № 433-VIII.

Відповідно до вищезазначеного закону п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України викладений в новій редакції, відповідно до якої підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи і посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 р.), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що неузгодженість норм законодавства, а саме норм Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", який є спеціальним у правовідносинах щодо надання гарантій особам, призваним на строкову військову службу, та норм КЗпП України не може бути підставою позбавлення гр. ОСОБА_1 гарантованого державою права на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку.

Підставою для надання зазначених гарантій працівникові є повістка військового комісаріату про призов працівника на військову службу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем доведена правомірність винесення припису від 06.06.2016 р. №16-05-204/369, а тому позовні вимоги про його скасування є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 01.09.2016р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Армапром" залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2016р. по справі № 816/1155/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Старостін В.В.
Судді Бегунц А.О. Рєзнікова С.С.
Повний текст ухвали виготовлений 31.10.2016 р.