Справа № 334/6627/16-а
Суддя: Колесник С. Г.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 26.10.2016
Справа № 334/6627/16-а
Провадження № 2-а/334/376/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого - судді Колесник С.Г., при секретарі Манюхіні О.О.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за адміністративним позовоОСОБА_1до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя (далі - Управління) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року, про зобов'язання відповідача обчислити, призначити та виплачувати позивачу з 19 вересня 2016 року пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції закону від 15.01.2011) у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, за останні 24 календарних місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він 19.09.2016р. звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, надавши всі необхідні документи. Управління листом від 23.09.2016р. №268/К-1 відмовило у задоволенні заяви, посилаючись на те, що норми Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р. втратили чинність з набранням чинності 15.07.2015р. Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014р., а відтак у позивача відсутній необхідний стаж за вислугу років (22 роки 6 місяців), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Позивач вважає таку відмову неправомірною, оскільки на день звернення до Управління його загальний стаж роботи складав 20 років 04 місяці 08 днів, що є достатнім для обчислення та призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури становить 20 років 03 місяці 19 днів, а отже правові підстави для призначення позивачу пенсії за віком відсутні, оскільки відсутній необхідний стаж за вислугу років (22 роки 6 місяців), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя, з 13.04.2016р. йому була призначена пенсія по інвалідності ІІІ групи загального захворювання згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач працює на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3, у зв'язку з чим призначена пенсія по інвалідності не виплачується відповідно до положень с.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними Законом України від 24.12.2015р. №909).

19.09.2016р. позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року.До заяви позивачем було додано копію паспорту, копію диплома, копію ідентифікаційного номера, довідку про заробітну плату від 15.09.2016р. №18-724вих.-16, довідку про складові заробітної плати від 15.09.2016р. 18-725вих.-16 (за період з вересня 2011 року по серпень 2016 року включно), довідку про стаж роботи від 02.09.2016р. №11-553вих-16, видані прокуратурою Запорізької області.

За даними диплома серії НОМЕР_2 від 30.06.1999 року та трудової книжки серії НОМЕР_1 заведеної 29.09.1999 року, ОСОБА_1 у період з 01.09.1994 року по 30.06.1998 року навчався на юридичному факультеті Запорізького національного університету. У період з 14.09.1998 року по 19.09.2016 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України та мав безперервний стаж роботи 17 років 10 місяців 20 днів.

Таким чином, на момент звернення позивача до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років його загальний стаж роботи в органах прокуратури становив 20 років 03 місяці 19 днів, з них: 02 роки 04 місяці 29 днів - половина строку навчання в вузі; 17 років 10 місяців 20 днів - робота на прокурорсько-слідчих посадах, що підтверджується даними трудової книжки позивача, довідкою про стаж роботи №11-553вих-16 від 02.09.2016р., виданою прокуратурою Запорізької області, та визнається відповідачем.

У призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» позивачу було відмовлено, про щоУправління повідомило його листом від 23.09.2016р. №268/К-1, посилаючись на те, що норми Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р. втратили чинність з набранням чинності 15.07.2015р. Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014р., а відтак у позивача відсутній необхідний стаж за вислугу років (22 роки 6 місяців), як це передбачено ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Перевіряючи правомірність вказаних дій Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя відповідно до вимог ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів визначено статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-ХІІ),редакція якої змінювалася.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (14 вересня 1998 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, ст. 50-1 якого передбачала, що працівники прокуратури,яким присвоєно класні чини, зі стажем роботи в органах прокуратури 20 років і більше мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Частиною 1 ст. 50-1 Закону №1789-XII (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001, яка була чинною станом на 15.01.2011р.) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону №1789-XII розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Аналізуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-XII (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001р.) позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

Прийняттям змін до редакції ч.1, ч.2 ст. 50-1 Закону №1789-XII на підставі Закону №3668-VІ від 08.07.2011р., Законів №1166-VII від 27.03.2014р., №76-VIII від 28.12.2014р., було звужено обсяг досягнутих соціальних гарантій працівників прокуратури, зокрема, збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зменшено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у таких органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі ОСОБА_2 проти Сполученого Королівства (ОСОБА_2 - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що з урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури, відповідач повинен був призначити позивачу пенсію у розмірі 90 відсотків від суми місячного чинн ого заробітку. Оскільки позивач звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії 19.09.2016р., то пенсія підлягає призначенню з цієї дати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач в ході судового розгляду не довів правомірності своїх дій з приводу відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції, яка міститься в матеріалах справи, позивачем сплачено 551,20 грн. судового збору на рахунок Державного бюджету. Отже, ця сума підлягає відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст.160 ч.3, ст. 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001р.).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 з 19 вересня 2016 року пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ(в редакції Закону №2663-III від 12.07.2001р.) у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у сумі 551,21 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Колесник С. Г.