Справа № 826/24476/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до виданої ПАТ «Енергобанк» довідки від 06 лютого 2015 року №46/37.1/02, 21 серпня 2000 року в ПАТ «Енергобанк» відділенні №2 в м. Житомирі позивачу відкрито рахунок №301, залишок коштів на якому станом на 05 лютого 2015 року становить 63 068,28 грн.

Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 12 лютого 2015 року №96 ПАТ «Енергобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та призначено уповноважену особу Фонду. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Енергобанк» запроваджено строком на три місяці з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно.

30 квітня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №93 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації та повноважень уповноваженої особи Фонду до 11 червня 2015 року включно.

На підставі постанови Правління НБУ від 11 червня 2015 року №370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12 червня 2015 року №115 про початок процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду строком на 1 рік з 12 травня 2015 року по 11 червня 2016 року (включно).

Оголошення про ліквідацію ПАТ «Енергобанк» опубліковане 18 червня 2015 року в газеті «Голос України» №107 (6111).

Позивач стверджувала, що 02 липня 2015 року надіслала відповідачу заяву, в якій, зокрема, просила визнати її кредитором ПАТ «Енергобанк» та включити до реєстру на виплату відшкодування коштів, що знаходяться на поточному рахунку в розмірі 63 068,28 грн. Позивач зазначила, що не отримавши відповідь на вказану вище заяву, 18 вересня 2015 року звернулась до відповідача з проханням надіслати підтвердження про включення її до реєстру кредиторів ПАТ «Енергобанк».

З наявної в матеріалах справи копії листа відповідача від 07 жовтня 2015 року №3340/11 вбачається, що за результатами розгляду листа позивача №2 від 18 вересня 2015 року про включення до реєстру кредиторів ПАТ «Енергобанк» повідомлено, що заяви кредиторів ПАТ «Енергобанк» приймались в термін з 18 червня 2015 року по 20 липня 2015 року (включно), проте заява позивача про задоволення вимог кредитора за період з 18 червня 2015 року по 20 липня 2015 року (включно) на адресу ПАТ «Енергобанк» не надходила.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов'язати відповідача акцептувати та включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Енергобанк» вимогу позивача на суму 63 068,28 грн., що підлягає задоволенню згідно з черговістю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надану позивачем копію фіскального чеку від 02 липня 2015 року суд вважає неналежним та недостатнім доказом заявлення ФОП ОСОБА_2 уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до ПАТ «Енергобанк», оскільки з неї неможливо встановити який саме був зміст цього листа, на яку саме адресу надсилався лист та чи отриманий такий лист відповідачем.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процессуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічної позиції дотримується колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України у постанові від 16 лютого 2016 року по справі № 826/2043/15.

Дійсно, розглядаючи вимоги, що стосуються включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів, які мають місце у даній справі, суд має встановити наявність відповідного грошового зобов'язання (у даному випадку коштів на банківському рахунку) банку перед позивачем як підстави для включення відповідної суми до певної черги реєстру акцептованих вимог кредиторів. Тобто фактично підлягає перевірці правомірність майнових вимог особи до суб'єкта господарювання - банку, що не характерно для адміністративного суду.

Крім того, подальше відшкодування цих коштів відбуватиметься за рахунок реалізації майна банку-боржника. З огляду на це, у даному випадку, уповноважена особа Фонду виступає як ліквідатор банку, особа, яка діє від імені банку, а тому такий спір, дійсно, не підсудний адміністративному суду та має розглядатися за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 КАС постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 157 КАС передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного порушення судом першої інстанції норм матеріального права, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 03.11.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.