Справа № 826/8556/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 листопада 2016 року № 826/8556/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак М. В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Прокуратури міста Києва

про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Прокуратури міста Києва (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу в.о. прокурора м. Києва державного радника юстиції 3 класу О. Валендюка від 05.01.2016 року №18к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2, з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України; поновлення на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу, з організованою злочинністю і корупцією та процесуального керівництва прокуратури м. Києва; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.05.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем при звільненні порушено вимоги трудового законодавства, оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулось в період тимчасової непрацездатності. Крім того, позивач вказував, що при звільненні відповідачем не дотримано положень частини 1 статті 492 Кодексу законів про працю України щодо строку звільнення позивача, оскільки з попередженням про майбутнє звільнення ОСОБА_2 ознайомлено 25.11.2015 року, а оскаржуваний наказ про звільнення видано 05.01.2016, тобто менше ніж за два місяці.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що при винесенні оскаржуваного наказу відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні з урахуванням положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, судом ухвалено про завершення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 21.10.1996 працювала в органах прокуратури.

Наказом прокурора міста Києва від 26.12.2014 № 4325 позивача переведено на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу, з організованою злочинністю і корупцією та процесуального керівництва прокуратури м. Києва.

23.11.2015 року виконувачем обов'язки прокурора міста Києва державним радником юстиції 3 класу О. Валендюком попереджено позивача про звільнення із займаної посади з 25.01.2016 року.

В подальшому, наказом в. о. прокурора міста Києва О. Валендюком від 05.01.2016 року № 18к ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням щодо його звільнення вважає його протиправним, у зв'язку з чим звернувся до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва, досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваного рішення чинному законодавству та законність процедури його прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року № 62ш у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва ліквідовано управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва.

У зв'язку з наведеним 13.10.2015 року ОСОБА_2 винесено письмове попередження про звільнення з посади старшого прокурора відділу.

Також в подальшому, 25.11.2015 року виконувачем обов'язки прокурора міста Києва О. Валендюком винесено попередження, яким позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці з 25.01.2016 року. З вказаним попередженням позивача як вказувалось вище ознайомлено 25 листопада 2015 року про що свідчить власноручно поставлений підпис позивача.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 4 Закону №1697-VII).

Згідно п. 9 ст. 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Статтею 1 вказаного кодифікованого акту передбачено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 5 1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до положень частин 1-3 статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Аналіз викладеного свідчить, що трудовим законодавством чітко визначені строки вивільнення працівників дотримання яких обов'язково для власника або уповноваженого ним органу. Тобто, власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Вказані висновки узгоджуються з позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеної в постанові Верховного суду України у справі № 21-107а15 від 19.05.2015 року.

Як вказувалось вище та встановлено судом, позивача попереджено про майбутнє вивільнення 25.11.2015 року, проте оскаржуваний наказ №18к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2, з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу, з організованою злочинністю і корупцією та процесуального керівництва прокуратури м. Києва у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України видано 05.01.2016, тобто без дотримання двомісячного строку, передбаченого частиною 1 статті 492 Кодексу законів про працю України.

Також у попереджені позивача повідомлено, що на теперішній час вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_2 відсутні.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 1 наказу Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 №62ш наказано ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва ряд підрозділів, у тому числі управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва; загальну штатну чисельність ліквідованих управлінь 200 одиниць з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України.

Пунктом 2 вказаного вище наказу передбачено скорочення у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва 152 одиниці з відповідним фондом заробітної плати та зарахування до резерву Генеральної прокуратури України.

Відповідно до п. 4 наказу Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 №62ш утворено у структурі прокуратури міста Києва управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією у складі:

- відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю;

- відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією.

При цьому пунктом 4.1 зазначеного наказу установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 23 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, в тому числі:

відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю:

- начальник відділу

- заступник начальника відділу

- прокурор відділу

відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією:

- начальник відділу

- заступник начальника відділу

- прокурор відділу.

З вказаного слідує, що фактично наказом Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 №46ш управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва фактично розділено на два відділи, а саме відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією. Тобто мало місце лише розділення, а не реорганізація структурного підрозділу прокуратури міста Києва, без будь - яких змін трудових функцій відповідних працівників, що саме собою свідчить про відсутність реальних змін в організації виробництва та праці.

На думку суду, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.12.2012 №К-20764/08.

При цьому, фактично внаслідок встановлених обставин скорочення посади начальника відділу, яку обіймав позивач, не відбулося.

У свою чергу відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували, що відбулось скорочення чисельності керівного складу прокуратури міста Києва.

Аналізуючи вищевикладені обставини суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося за відсутності фактичного скорочення займаної ним посади, тобто, за відсутності законодавчо встановлених підстав, а отже - протиправно. Доказів зворотного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Як вказувалось вище, статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З матеріалів особової справи слідує, що позивач працює безперервно в органах прокуратури з 1996 року, тобто має достатній рівень кваліфікації, що також підтверджується рішенням атестаційної комісії від 30.01.2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів скорочення посади, яку обіймав позивач, та доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, що відповідач не врахував переважне право позивача щодо залишення на роботі.

За таких обставин, на думку суду, відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтею 492 КЗпП України.

Як наслідок судом вбачається наявність підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу та поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді.

Крім того, судом також враховано, що ОСОБА_2 була звільнена у період її перебування на лікарняному.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Дія частини 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України поширюється, в тому числі, на публічну (державну) службу, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 01.07.2014 року по справі №21-212А14.

5 січня 2016 року, в день звільнення позивача остання перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГС № 856083. З огляду на те, що оскаржуваний наказ № 18к о/с було прийнято 05.01.2016 року, в день тимчасової непрацездатності позивача він також є протиправним у зв'язку з порушенням приписів ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України та підлягає скасуванню.

При цьому в матеріалах справи наявний наказ від 25.07.20146 року № 1708к, яким змінено наказ виконувача обов'язків прокурора міста Києва № 18к від 05.01.2016 року в частині дати звільнення ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва та вважати її звільненою з 25.01.2016 року.

Проте, суд вказує про відсутність підстав для надання правової оцінки зазначеному наказу в контексті оскаржуваного наказу, оскільки прийнятий в межах регулювання трудових правовідносин, що вже врегульовані оскаржуваним наказом та самостійно не встановлює, не змінює та не припиняє жодних правовідносин та яким лише внесено зміни до основного наказу, а тому судом надається правова оцінка наказу № 18к.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Таким чином, суд вважає за необхідне з акцентувати увагу, що позивач, в контексті ст. 235 КЗпП підлягає поновленню саме на посаді, з якої був звільнений, тобто на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва.

Що ж стосується позовних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд звертає увагу на наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою прокуратури міста Києва від 02.06.2016 №18/362 середньомісячний заробіток позивача становить 10 643, 51 грн., а середньоденна заробітна плата - 483, 80 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 05.01.2016 по 02.11.2016, що становить 207 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 становить 100 146, 60 грн. (207 грн. * 483,80 грн).

При цьому судом враховано, що позивач просить суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.05.2016 року, проте вимушений прогул в даному випадку слід розраховувати з моменту винесення оскаржуваного наказу, а саме з 05.01.2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено протиправність

Оскаржуваного наказу у зв'язку із порушенням процедури звільнення, суд з метою повного захисту порушеного права вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.01.2016 по 02.11.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову 2 ст. 71 КАС України).

Так, відповідач заперечуючи проти позову не спростовував доводів позивача, у той час коли останнім в порядку ч. 1 ст. 71 КАС України частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За таких обставин, суд вважає, що постанова в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. прокурора м. Києва державного радника юстиції 3 класу О. Валендюка від 05.01.2016 року №18к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2, з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

3. Поновити ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва.

4. Вийти за межі позовних вимог та стягнути з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 100 146 (сто тисяч сто сорок шість) грн. 60 коп.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда