Справа № 826/12485/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак М. В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про скасування податкових повідомлень – рішень

Обставини справи:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки викладені в акті перевірки від 22.07.2016 №168/26-15-14-04-04/24575426 не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з цим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс» стверджує, що господарські взаємовідносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» були спрямовані на реальне настання наслідків, а первинні документи оформлені у відповідності до чинного законодавства.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

В той же час, в судовому засіданні судом на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс»/ «Компанія Profix» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійснені фінасово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» за період з 01.02.2015 по 30.06.2015, з 01.08.2015 по 31.08.2015, за наслідком якої складено акт №168/26-15-14-04-04/24575426 від 22.07.2016 (далі – акт перевірки).

В результаті перевірки контролюючим органом встановлені наступні порушення:

1. п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено фінансовий результат оподаткування (завищено збитки) за 2015 рік в сумі 395 000, 00 грн.;

2. п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2015 на загальну суму 132 202, 00 грн.

3. п. 192.1 ст. 192, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 485 025, 00 грн., в тому числі за:

лютий 2015 – 87 730, 00 грн.

березень 2015 – 74 437, 00 грн.

квітень 2015 – 78 691, 00 грн.

червень 2015 – 90 802, 00 грн.

серпень 2015 – 73 611, 00 грн.

З урахуванням висновків, що викладені в акті перевірки, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято наступні податкові повідомлення – рішення:

Позивач категорично не погоджується зі спірним рішеннями та вважає, що останні підлягають скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному дослідженні доказів дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову мотивуючи це наступним.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається зі змісту аркушу 11 акту перевірки за 2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс» задекларувало фінансовий результат із збитками (рядок 02) у сумі «-» 395 000, 00 грн. та різницею збільшення/зменшення фінансового результату, які виникають відповідно до ПК України (рядок 03) у сумі «-» 1 554 581, 00 грн, що призвело до заниження об'єкту оподаткування (рядок 04) на суму «-» 1 949 581, 00 грн.

В той же час, перевіркою повноти визначення податку на прибуток за 2015 встановлено заниження об'єкта оподаткування на суму 734 456, 00 грн., що призвело до несплати податку на прибуток за 2015 у сумі 132 202, 00 грн. та завищення фінансового результату до оподаткування (завищено збитки) на 2015 в сумі «-» 395 000, 00 грн.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п. 135.1 ст. 135 ПК України).

Відповідно до п. 137.1 ст. 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Водночас, в силу приписів п. 44.1 ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

При цьому, платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (п. 44.2 ст. 44 ПК України).

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначено «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати"», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19.01.2000 за №27/4248 (далі – Положення №318).

Згідно п. 4 Положення №318 об'єкт витрат - продукція, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов'язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені (п. 6 Положення №318).

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг («а» п. 198.1 ст. 198 ПК України).

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

При цьому, податковий кредит в силу приписів п. 198.3 ст. 198 ПК України визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Згідно п. 201.1 ст. 200 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ст. 200 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 201.3 ст. 200 ПК України).

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд дійшов висновку, що, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв’язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб’єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість.

Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Поряд з цим, у своєму листі від 02.06.2011 №742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі – Закон №996-XIV) визначено, що господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Поряд з цим, згідно абзацу другого п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

В той же час суд звертає увагу на думку колегії суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України (надалі – ВСУ), викладену у постановах від 03.11.2015 р. у справі №21-4471а15, від 26.01.2016 р. у справі №21-4781а15 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв’язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов’язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

Таким чином, у цілях підтвердження обґрунтованості заявлених податкових вигод має бути встановлений їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність первинних документів, у тому числі й відносно учасників та умов господарських операцій.

На аркуші 8-9 акту перевірки зазначено, що проведеною перевіркою платника, відображеного у рядку 2050 Звіту «Собівартість» реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) за 2015 на підставі таких документів: регістри синтетичного обліку, оборотно – сальдові відомості про рахункам 23 «Виробництво», 311 «Поточні рахунки в національній валюті», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 903 «Собівартість реалізованих робіт, послуг», інші регістри аналітичного обліку – договори про фінансово – господарську діяльність, банківські виписки, акти приймання – передачі виконаних робіт, встановлено завищення обсягу операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» за період з 01.02.2015 по 30.06.2015, з 01.08.2015 по 31.08.2015 на суму 2 684 037, 06 грн. (відповідно до ст. 199 ПК України, позивачем здійснювався розрахунок, частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподаткованих операціях, який був розрахований за 2014 та використовувався останнім у формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість протягом 2015, що станови 91,83% (сума ПДВ – 2 640 885, 00 грн.) та 8, 17% (сума ПДВ – 43 152, 06 грн).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс» з метою спростування висновків викладених в акті перевірки, які були підставою для винесення спірних податкових повідомлень – рішень подано до суду договір №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014, доповнення №1 до вказаного договору, протокол замовлення №1 від 30.12.2014, протокол замовлення №2 від 27.02.2015, протокол замовлення №3 від 27.03.2015, протокол замовлення №4 від 29.04.2015, протокол замовлення №5 від 29.05.2015, протокол замовлення №6 від 27.07.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 27.02.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 27.02.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 31.03.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 31.03.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 30.04.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 30.04.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 29.05.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 29.05.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 30.06.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 30.06.2015, акт приймання – передачі виконаних робіт від 31.08.2015, додаток до акту приймання – передачі виконаних робіт від 31.08.2015, свідоцтво про відповідність вимогам НБУ програмного забезпечення «Операційний день банку» від 17.09.1996, свідоцтво про відповідність вимогам НБУ програмного забезпечення «Система «Клієнт – банк» від 14.01.1997, рекомендаційний лист Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» №13-14/67-485 від 24.05.2003, рекомендаційний лист Міністерства вугільної промисловості України від 01.12.2005 №03/10-155, форму підтвердження повноважень виробника від 13.07.2007, рекомендаційний лист від 20.08.2007, лист вих. №3688 від 31.05.2012, лист вих. №158 від 11.07.2013.

Так, відповідно до п. 2.1 договору №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати роботи з розробки, модернізації та тестуванню програмного забезпечення, яке використовує замовник для автоматизації діяльності замовника та/або третіх осіб та/або продаж програмного забезпечення як системи в цілому, так і її технологічних компонентів та рішень.

Згідно п. 3.1 договору №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014 замовник зобов'язується надати виконавцю інсталяції та документацію програмного забезпечення, яка є обґрунтовано необхідною виконавцю для виконання робіт чи надання послуг згідно цього договору.

Слід зауважити, що позивачем вказані документи не було надано до перевірки, що зафіксовано на аркуші 21 акту перевірки. Водночас, інсталяції та документацію програмного забезпечення не були подані до суду і під час розгляду справи.

Відповідно до п. 3.8 договору №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014 замовник зобов'язується надати консультації для виконання робіт шляхом обміну електронним повідомлення.

В свою чергу, жодних електронних повідомлень на підтвердження виконання вказаного вище пункту договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Профікс» до суду не подано.

Разом з цим, як слідує з протоколу замовлення №1 від 30.12.2014 згідно договору №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014 слідує, що тривалість робіт по тестуванню програмного забезпечення складає 2 місяці, період виконання – січень, лютий 2015, календарний план виконання робіт складає в сукупності 1897 годин.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом під час перевірки встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» у своєму штаті має 5 працюючих осіб.

Період з 12.01.2016 по 27.02.2015 включає в себе 36 робочих днів (без врахування вихідних днів) або 288 годин.

З урахуванням того, що у контрагента позивача у штаті наявні 5 працівників, суд погоджується з доводами податкового органу, що останні могли виконати роботи, затрати праці на які складають 1440 год., тобто є меншими ніж визначено в протоколі замовлення.

Ідентична ситуація міститься і в інших протокол замовлення, які долучені до матеріалів справи.

Позивач на спростовування вищевказаного зазначає, що працівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» могли працювати і не тільки в робочий час, а й поза його межами. При цьому, до виконання вищевказаних робіт могли залучатися й інші особи.

Суд критично ставиться до вищевказаних доводів, оскільки перевіркою встановлено, що у період з 01.01.2015 по 31.08.2015 інформація щодо залучення контрагентом позивача до виконання послуг з тестування програмного забезпечення інших підрядників відсутня. При цьому, також відсутня інформація про залучення інших самозайнятих фізичних осіб (аркуш акту перевірки 19).

В той же час, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань судом вбачається, що основними видами діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» є КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів»; Код КВЕД 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; Код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; Код КВЕД 46.36 Оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами; Код КВЕД 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям; Код КВЕД 82.99 Наданні інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і у.; Код КВЕД 46.76 Оптова торгівля іншими проміжними продуктами; Код КВЕД 4690 Неспеціалізована оптова торгівля (основний); Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; Код КВЕД 62.02 Консультування з питань інформатизації;, код КВЕД 73.11 Рекламні агентства; Код КВЕД 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; Код КВЕД Установлення та монтаж машин і устаткування.

Разом з цим, як було встановлено в ході перевірки основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Бертран – Сервіс» є неспеціалізована оптова торгівля.

Вказане, в свою чергу не відповідає здійсненій господарській діяльності контрагента позивача у сфері надання послуг з тестування програмного забезпечення.

За таких обставин суд вважає, що договір №Т157-1214 на виконання замовлень з розробки, модернізації та тестування програмного забезпечення від 29.12.2014 укладений виключно для здійснення вигляду господарської операції.

Таким чином, за підсумком наведеного суд дійшов до висновку, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві доведено факт необґрунтованості отриманої платником податків податкової вигоди, оскільки за спірними операціями оформлювалися окремі первинні документи та податкові накладі без фактичного виконання контрагентом обумовлених операцій, чим створювалось видимість реального здійснення господарських операцій.

Як наслідок, суд вважає, що висновки викладені відповідачем в акті перевірки позивачем жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Позивачем в порядку ч. 1 ст. 71 КАС України не доведено обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185 – 187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В. І. Келеберда